Doine

Vasile Alecsandri

Editura Bestseller

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Doina

Doina, doiniță!

De-aș avea o puiculiță

Cu flori galbine-n cosiță,

Cu flori roșii pe guriță!

De-aș avea o mândrulică

Cu-ochișori de porumbică

Și cu suflet de voinică!

De-aș avea o bălăioară

Naltă, veselă, ușoară,

Ca un pui de căprioară!

Face-m-aș privighetoare

De-aș cânta noaptea-n răcoare

Doina cea dismierdătoare!

*

Doina, doiniță!

De-aș avea o pușculiță

Și trei glonți în punguliță

Ș-o sorioară de bărdiță!

De-aș avea, pe gândul meu,

Un cal aprig ca un leu,

Negru ca păcatul greu!

De-aș avea vro șepte frați,

Toți ca mine de barbați

Și pe zmei încălecați!

Face-m-aș un vultur mare,

De-aș cânta ziua, la soare,

Doina cea răzbunătoare!

*

Doină, doiniță!

Și i-aș zice: „Mândruliță,

Mă jur p-astă cruciuliță

Să te țin ca un bădiță!“

Și i-aș zice: „Voinicele,

Să te-ntorci cu rândunele

Peste dealuri și vălcele!“

Și le-aș zice: „Șepte frați,

Faceți cruce și jurați

Vii în veci să nu vă dați!“

Hai, copii, cu voinicie,

Să scăpăm biata moșie

De păgâni și de robie!

Lunca țipă, lunca zbiară

Lunca țipă, lunca zbiară

Pentru-un pui de căprioară.

Vai de biata inimioară,

Ca și lunca, geme, zbiară

Pentru-o puică bălăioară.

Frunza crește, frunza cade,

Căprioara nu-o mai roade.

Vai de mine! ce m-oi face?

Doru-n sufletul meu zace

Ș-inimioara-mi nu mai tace!

Inimă, fii răbdătoare,

Ca pământul sub picioare,

Pân' ce puica bălăioară

S-a întoarce-n luncă iară

Cu cel pui de căprioară.

Urâtul

Of! urât, urât, urât!

Boală far' de crezământ!

De te-ai duce-n codri, duce,

Ursu-n labe-i să te-apuce!

Urâtul din ce se face?

Din omul care nu-ți place.

Urâtul din ce-i făcut?

Din omul care-i tăcut.

Cine a scornit urâtul,

Nu-l înghită pământul!

Că mie de mult urât

Sufletu-mi s-a amărât!

Cântecul răzeșului

Frunză verde de cireș,

Lung e drumul pân' la Ieși,

Lung e drumul și bătut

Din Siret și pân-în Prut!

Nu-i bătut de car cu boi,

Ci-i bătut tot de nevoi

Și de păcatele mele

Cele multe, cele grele!

Ard-o focul răzeșie![1]

Eu chiteam că-i boierie,

Și-i numai o sărăcie!

Pentru-o palmă de pământ

Zilele mi-am dat în vânt.

Ani întregi m-am judecat

Și nimic n-am câștigat!

Eu umblam la judecată,

Copiii plângeau pe vatră,

Nevasta-mi zăcea lăsată.

Dare-ar Domnul Dumnezeu

Să fie pe gândul meu!

Lăsa-m-oi de răzeșie

Să apuc în haiducie

Ca să-mi fac sfânta dreptate

Cu cea ghioagă de pe spate,

Să-mi aleg judecători

Cei stejari nestrâmbători!

Cântecul plugarului

Ardă-te-ar focul, pământ,

Și te-ar bate Domnul sfânt!

Căci îmi ești dușman cumplit!

Ce-am semănat n-a ieșit.

Semănat-am grâu de vară,

A ieșit numai negară.

Semănat-am orz, oves,

A ieșit mohor de șes.

Semănat-am păpușoi,

A ieșit iarbă-n fușoi.

Stau în câmp și mă gândesc.

Cu ce o să viețuiesc?

N-am lețcaie la chimir

Să mă pot plăti de bir,

Și de foi, și de soldat,

Și de Iuda blestemat.

Vai și-amar de biet român

Când e domnul rău stăpân!

N-are loc în țara lui

Și-i ca pleava câmpului!

Cântecul călugărului

Arză-te focul, pădure,

Ș-ai cădea sub o secure!

Arde-ar lemnele din tine

Cum arde inima-n mine,

Să-mi fac drum pân' la vecine,

Și de sus, din mănăstire,

Unde zac în părăsire,

Să văd cârduri de copile

Care mă sfârșesc de zile,

Și să văd pe draga mea

Care m-am iubit cu ea

În copilăria mea.

N-ar avea loc în pământ

Și l-ar bate Domnul sfânt

Cine m-a călugărit

Și de ea m-a despărțit!

Eu n-am fost de pustnicie,

Căci am fost de voinicie,

Nici am fost de mănăstire,

Ci de lume cu iubire,

Că mă-nchin pe la icoane

Cu ochii pe la cucoane,

Și citesc, întorc la file

Cu ochii pe la copile.

Unde văd o fată mare,

Rasa-mi tremură-n spinare,

Unde văd puicuța mea,

Zboară sufletu-mi la ea

Ca roiul la floricea!

Nevasta tâlharului

Fost-am eu la părinți una

Precum e în ceruri luna,

De părinții mei iubită

Și de dânșii potrivită

Cu luna, cu stelele,

Salba cu mărgelele,

Grădina cu florile

Și ziua cu zorile.

Ei pământul au umblat

Să-mi găsească un bărbat.

Bărbățelul ce mi-au dat

Era tânăr și bogat,

Avea bani, avea inele

De-mi umplea mâna cu ele,

Dar vezi, frate, ce păcat!

Erau toate de furat.

Nu trecu chiar săptămâna

Și pe el puseră mâna

Și la ocnă-l înfundară

Și cu lacrimi mă lăsară.

Decât m-aș fi măritat,

Mai bine-n foc m-aș fi dat,

C-am rămas cu rod în sân

Și nu-i rod de bun român

Ci e rod de om mișel,

Sărăcuț, amar de el!

De-ar fi fost el un viteaz,

Nu mi-ar fi așa necaz,

Dar a fost un biet tâlhar

Și de-aceea mi-e amar!

Copila murind

Cântă pasărea pe-o floare

Pentru-o fată care moare,

Cântă păsăruica-n spin,

Copila scoate venin.

Cântă păsăruica-n salce,

Copila de moarte zace.

Cântă păsăruica-n poartă,

Copilița dulce-i moartă!

Ah! amar sufletul meu,

Tu plângeai de dor mereu

Și pe floare, și pe spin,

Și pe poarta lui Marin.

Ah! amar sufletul meu!

Ieși curând să mor și eu,

Să mă duc la cel mormânt,

Să mă prefac în pământ!

Floricica

Frunză verde de alună,

Mă dusei noaptea pe lună,

Să găsesc o floricică

Care mult inima-mi strică,

Și s-o-ntreb de ce-n grădină

Pleacă fruntea și suspină?

„Eu mă plec, floarea-mi răspunde,

Căci o jale mă pătrunde,

Arde sufletu-mi și geme,

Căci mă trec fără de vreme.

Trei zile sunt înflorită

Ș-apoi cad de vânt pălită.

De-abia cresc și mă fac floare,

Abia mă-ncălzesc la soare,

Și pe mine cade-ndată

Umbră neagră-ntunecată,

Încât nime nu mă vede,

Floare sunt ori iarbă verde."

Prutul

Prutule, râu blestemat![1]

Face-te-ai adânc și lat

Ca potopul tulburat!

Mal cu mal nu se zărească,

Glas cu glas nu se lovească,

Ochi cu ochi nu se-ajungă

Pe-a ta pânză cât de lungă!

Lăcustele când or trece,

La ist mal să se înece!

Holerele când or trece,

Pe la mijloc să se-nece!

Dușmanii țării de-or trece,

La cel mal să se înece.

Iar tu-n valurile tale

Să-i tot duci, să-i duci la vale

Pân' la Dunărea cea mare,

Pân' în Dunăre și-n mare!

Bobii

Trage, mândro, cu bobii,

Nu-ți mai lăcrima ochii.

De-or cădea bobii în zece,

Să știi că dorul nu-mi trece.

De-or cădea bobii în opt,

Să știi că mi-e dor de tot.

Lena

De-or cădea bobii în cinci,

Să știi că eu sunt pe-aici;

De-or cădea bobii în doi,

Să știi că sosesc la voi,

Să ne iubim amândoi.

Iar de-a mai rămânea un,

Să știi că eu vin nebun

Pe-o prăjină de alun.[1]

Frunză verde salbă moale,

Apucai pe drum la vale

Ș-ajunsei pe Lena-n cale.

Eu călare, ea pe jos,

Cu gherdan de flori frumos

Și cercei lungi de mărgele

Să tragă ochii la ele.

Calea mândrei aținui,

O florică de-i cerui.

Cerui floarea sânului,

Ea-mi dă floarea crinului.

Cerui floarea din guriță,

Ea-mi dă floarea garofiță.

Cerui apă din izvor,

Ea mi-o tulbură cu dor.

Cerui apă neatinsă,

Ea mi-o dă cu dor aprinsă.

Cât am dat de-o am băut,

Lena alta mi-a părut,

Mi-a părut un toporaș

Răcorit de-un izvoraș.

De pe cal mă detei jos

Să iau floarea s-o miros,

Ea s-a prefăcut pe loc

Într-un fluturel de foc.

Vrui să-l prind, el a zburat.

Vrui să beau, apa-a secat.

Vai de mine, ce păcat!

Lena că m-a fermecat!

Fire-ai, Leno, blestemată

De-a mea minte tulburată!

Să ajungi un negru nor,

Ca să ploi lacrimi de dor!

Sora contrabandierului

Frunză verde de granate,

Am avut un Toader frate

Ș-a trecut în ceea parte

Cu trei tencurele-n spate.

Iar cazacii l-au zărit,

L-au zărit, l-au urmărit,

Și l-au prins și l-au legat,

Și-n carantină l-au dat

De mi-l țin jos răsturnat,

Nebăut și nemâncat!

Legături i-au pus de in

Ca să-l ducă la Hotin,

Și să-l judece rusește

Și să-l bată căzăcește!

Bate vântul de la Prut,

Inimioara mi s-a rupt.

Bate vântul despre zori

Și mă umple de fiori.

Bate vântu-n miez de noapte

Și-mi tot pare c-aud șoapte;

„Decât m-ar băga la oaste,

Mai bine-aș zace pe coaste,

Decât în oastea rusească,

Mai bine-n cea românească.

Domnică, drăguța mea,

Mult bine mi-era la ea,

Că-mi așternea la răcoare

Și mă-ntreba ce mă doare.

Vai! român, de capul tău

Cum te-ajunse ceasul rău

Și n-avuși măcar un frate

Ca să-ți cate de dreptate,

Să umble cu cărțile

Să-ți scoată dreptățile.

Dă, Domnico, pe murgul

De-mi deschide butucul.

Străinul

Dă-ți, Domnico, rochița

De-mi deschide temnița.

Dă și carul cu doi boi

De mă scapă de nevoi.

Și vin', soro, să mă vezi

Cum îmi frâng trupu-n obezi,

Să tot plângi și să nu crezi!"

Frunză verde de granate,

Căci m-aș duce-n ceea parte

Să mai văd pe bietul frate!

Da-s o biată fată mare

Și la lume n-am crezare,

Ci am numai ochi de plâns

Ș-un suflet de dor aprins.

Frunză verde rozmarin,

Rău e de voinic străin!

Numai luna că-l iubește

Și soarele-l încălzește.

Trece-n jos, se duce-n sus,

Nime nu-i dă un răspuns,

Nici îi zice: „Bun ajuns!"

Suie-n deal, coboară-n vale,

Nici o mândră nu-i stă-n cale.

Trece sate-n curmeziș,

Și dumbrăvile-n lungiș,

Vede-o mândră fetișoară

Ca un pui de căprioară.

El îi zice: „Dragă, stă."

Ea în lături tot se dă.

El îi zice: „Vină-ncoace,"

Ea-i răspunde: „N-am ce face."

Copila

Taci, bădică, nu mai spune

Că n-avem suflete bune,

C-asta-i țara ospeției,

Țara dulce-a veseliei.

Taci, bădică, nu mai zice

Că noroc nu e pe-aice,

C-a veni luna lui mai

De te-i crede chiar în rai.

Iar de-i vrea să mi te-nsori,

Să ne facem soțiori,

Da-ți-oi dulce sărutat

Și dulci poame de mâncat.

Două mere-n umbră coapte,

Cu izvoare dulci de lapte,

Care soare n-au văzut

Și vântul nu le-a bătut.

Rotunzele amândouă

Și spălate tot cu rouă,

Tot cu rouă de pe flori,

Culeasă la cântători.

Puica bălăioară

Frunză verde sălcioară,

Puiculiță bălăioară,

Tu n-ai tată, eu n-am mamă,

Amândoi suntem de-o seamă,

Tu n-ai frați, eu n-am surori,

Amândoi ca doi bujori.

Vină, vină, puiculiță,

De m-adapă cu-o guriță,

Vin' că dorul mă omoară

Și mă arde ca o pară.

Vai de mine! n-am crezare!

Puica-mi zice-n gura mare:

„Omorî-te-ar dorul meu

Că tu ești viclean și rău,

Și tu vrei a mă-nșela,

Iară nu a mă lua."

Dorul

Frunză verde mărăcine,

Nimic se prinde de mine!

De când dorul m-a lovit

Mințile mi-au rătăcit;

De când dorul m-a cuprins,

Sufletul mi s-a aprins!

Sui în deal, cobor în vale

Și-mi pierd ziua tot pe cale;

Valea sui, dealul cobor,

Îmi trec viața tot cu dor.

Puiculiță, floare-n gură!

Când te văd în bătătură

Îmi uit plugu-n arătură

Sapa-nfiptă-n curătură,

Și las boii ca să pască,

Plugul să se ruginească

Și sapa să putrezească.

Alei! puico, dac-ai vrea,

Patru pluguri aș dura,

Țara-ntreagă aș ara.

Graiul dulce de muiere

Varsă-n suflet mângâiere

Și dă omului putere

Ca să facă tot pe vrere.

Dar nu vrei, sărman de eu!

Și eu mor de dorul tău!

Dragoste

Alelei! amar de mine,

Frățioare Constantine!

Rele sunt frigurile,

Mai rele-s dragostele!

Frigurile te răcesc,

Dragostele te-amețesc

Și te-aprind, te scot din minte

Și te-ajung cu dor fierbinte.

Vai de mine! ce păcat

Ele că m-au fermecat

Și-n trei zile m-au uscat,

M-au uscat, m-au veștejit

Ca stejarul înfrunzit

Când de brumă e atins

Sau de mare foc cuprins.

Alei! dragă frățioare,

Mă trec ca roua din floare

Și ca spuma de pe mare,

Când le soarbe mândrul soare.

Fă-mi o groapă la răcoare,

Că inima rău mă doare.

Cucul 1

Frunză verde de pelin,

Ce-mi ești, cucule, hain,

De cânți vara-n jumătate

Ș-apoi zbori în altă parte?

Cuculeț, pasăre sură!

Mușca-ți-aș limba din gură,

Cântecul să nu-ți mai zici,

Nici să mai colinzi pe-aici.

Vara vii, vara te duci

Când îs dragostele dulci.

Cântă-mi mie încă-o dată

Că mi-e mintea tulburată.

Cântă-n dreapta mea cu foc,

Să am parte de noroc.

Cântă-n fața mea cu drag,

Că ți-oi da frunze de fag

Să nu mai fii tot pribeag.

Plângerea țării

Frunză verde de negară,

Vai! sărmană biata țară,

Cum te-ajunge focul iară!

Rușii vin, te calicesc,

Nemții te batjocoresc

Și ciocoii te hulesc!

Nu mi-e ciudă de străini,

Cât de pământeni haini,

Că tu dragă le-ai fost mumă

Și ei singuri te sugrumă!

Nu mi-e ciudă de muscali,

Nici de nemții bocăncari[1]

Cât mi-e ciudă de ciocoi

Că te lasă la nevoi

De țipă sufletu-n noi.

Frunză verde de neghină,

Vai ș-amar de-a ta grădină!

Cea grădină cu flori plină!

Cum o calcă, cum o strică

Niște iezme fără frică!

Cum îi smulge florile

Și-i pradă rodurile!

Frunză verde de mohor,

Vai de sânu-ți plin de dor,

Cât e el de hrănitor

Și la iepe căzăcești,

Și la câini flămânzi nemțești,

Și la pilafgii turcești,

Și la râme ciocoiești!

Sărăcuț de maica mea,

Cui a fi milă de ea?

Sărăcuț de locul meu,

Când l-a scăpa Dumnezeu?

Hai, copii, la cei stejari

Să tăiem niscaiva pari,

Țara să ne-o țărcuim

Și de iezme s-o ferim!

Călărețul

Din Siret și până-n Prut

Murgul apă n-a băut,

Iarbă verde n-a păscut,

De-a păscut în câmp vreodată,

A păscut iarbă uscată

Ș-a băut apă din baltă

Cu glod negru-amestecată.

Țiu, țiu, țiu, murgule, zboară

Pân' la verde dumbrăvioară,

S-ajungem încă cu soare,

La Florica, dulce floare,

Că m-așteaptă cu mâncare

Și cu dulce sărutare.

Țiu, țiu, țiu, murguțul meu,

Fugi în zbor ca dorul meu

Că eu, frate, bine-ți vreu.

Calcă, murgule, lupește

Și te-așterne iepurește,

Că zăresc în bătătură

Mândra mea cu mierea-n gură

Să-mi dea mie flori din sân,

Să-ți dea ție braț de fân.

Fântâna cu doi brazi

La fântâna cu doi brazi

Am ucis doi unguri frați

Pentru-o puică ungureancă

Care nu mi-era dușmancă,

O copilă din hotar,

Fată de boier maghiar.

La fântână ea cum sta,

Brațe albe-și arăta.

Eu pe loc mă fermecai

Brațele-i le sărutai,

Și copila se pleca

Și pe brațe-i mă culca.

Iar cei frați cam tinerei

S-aprinseră ca doi zmei

Și de mine se legară

Și pe mine s-aruncară.

Eu măciuc-am ridicat,

Pe-amândoi i-am și culcat

Și sub brazi i-am îngropat,

La crucile drumului,

La răcoarea vântului,

Și la cap și la picioare

Le-am pus flori de lăcrimioare,

Câte fete-or trece-n cale

Să le plângă-amar de jale.

Ciocoiul

Frunză verde baraboi,

Mă-ntâlnii cu un ciocoi:

„Bună cale, măi române"

„Mulțumim, ciocoi de câine"

„Măi mojice, tu ești beat"

„Latră, ciocoi gulerat,

Că eu astăzi n-am mâncat"

„Măi mojice, mojic rău,

Las' că mi te-oi drege eu

Când a veni birul greu".

„Alelei! pui de ciocoi!

De te-aș prinde la zăvoi,

Să-ți dau măciuci, să te moi,

De piele să te despoi.

Ca să-mbrac cu pielea ta

Pistoalele și flinta,

Vântul să nu le pălească,

Ploi să nu le ruginească,

Ochiul să nu le zărească".

Corbul

Corbe, corbe, frățioare!

Ce tot croncănești la soare?

Ori ți-e foame, ori ți-e sete,

Ori ți-e dor de codrul verde?"

„Și-mi e foame, și-mi e sete,

Și-mi e dor de codrul verde.

Aș mânca inimi din sân

Ș-aș bea sânge de păgân.

Aș mânca rărunchi de cal

Ș-aș bea sânge de moscal;

Aș mânca foi de stejar

Ș-aș bea sânge de tătar;

Aș mânca faguri de roi

Ș-aș bea sânge de ciocoi!"

Codrul

Arde-mi-te-ai, codre des!

Văd bine că s-a ales

Din tine să nu mai ies!

Am intrat făr' de musteață

Ș-acum arunc cărunteață.

Am intrat pui de român

Ș-am ajuns moșneag bătrân!

Alei! codre blestemat!

Mă ții de tine legat,

Și eu mult m-am săturat

A trăi tot depărtat

Și de lume-nstrăinat.

Căprioară, surioară,

Dor de lume mă omoară,

Roade poala codrului,

Să-mi văd fața dorului

Și să merg la mândra mea

Care m-am iubit cu ea,

Din copilăria mea.

Voinicul

Cine-i tânăr și voinic

Iese noaptea la colnic

Fără par, fără nimic,

Fără paloș, nici pistoale,

Numai cu palmele goale!

Cine-i tânăr și viteaz

Bujori poartă pe obraz

Și la potiri se arată

Pieptul gol, fața curată,

Și cât scoate un cuvânt

Cad neferii la pământ,

Cum se scutur perele,

Perele și merele.

Doina voinicească 1

Frunză verde, șapte brazi,

Fost-am noi vreo șapte frați

Ș-au pierit cinci într-o marți,

Și rămas-am numai doi

De umpleam lumea de noi,

Ș-a pierit unu-ntr-o joi,

Și rămas-am numai eu,

De arde sufletul meu,

Frunză verde siminoc,

De scârbă, de mare foc,

Stau în codru și gândesc

Ce să fac ca să trăiesc?

Să m-apuc de plugărie,

Ori s-apuc în haiducie?

Măiculiță, ce m-oi face

Plugăria că nu-mi place,

Că de când eram eu mic

Aveam semne de voinic.

În loc să mă leg de sapă,

Eu duceam murgul la apă,

Iar când murgul necheza

Doru-n mine se trezea,

Dor de codru înverzit,

Cum e bun de voinicit.

Când eram de șapte ani

Luam miei de la ciobani,

Fără plată, fără bani.

Când eram de optsprezece,

Cercam vinul dacă-i rece,

Pivnița de-i răcoroasă,

Crâșmărița de-i frumoasă.

Când eram de douăzeci,

Mă legam de turci, de greci

Și de capete-i scurtam

Și aleanu-mi ușuram.

Dar acum sunt om stătut,

Și pățit, și priceput,

Și văd bine că-i dat mie

Ca să mor în haiducie.

Doina voinicească 2

Frunză verde de cicoare,

Când văzui vara cu soare,

Cătat-am pădurea deasă

Ca să țin cu dânsa casă,

Ș-am cătat galbeni tăieți

Să fac zale la băieți,

Ș-am cătat galbeni ușori

Să fac rochii la surori,

Dar găsii numai rubiele

De făcui cercei cu ele

Și salbe mândrelor mele.

Bistrițo, apă de munte!

Bistrițo, șiroi de frunte!

Ce te făcuși Dunăre

Și te umflași tulbure

De nu pot trece prin tine

Cu baltagul la ciochine?

Să mai ies, colo, pe vale,

Ca să mă așez în cale,

În calea ciocoilor,

În trecerea oilor?

De cinci zile, frățioare,

Stau pe murgul meu călare

Tot cu mâna pe pistoale

Și cu ochii tot pe vale.

Mă tot uit uitare lungă,

Doar norocul să m-ajungă.

Și norocul nu m-ajunge

Și mijlocul mi se frânge

De greul păcatelor,

De sarcina armelor:

Murguleț, copită mică!

Ian mai du-mă la potică,

În poiana din pădure

Unde mândra strânge mure,

Și mă du în Valea-Seacă

Să aștept ziua să treacă,

Iar când a-nsera de noapte

Să mai cerc durda ce poate.

Oliolio! soare rotund!

De-ai apune mai curând,

Că mie mi s-a urât

De suit, de coborât,

Tot suind din vale-n deal

Cu mâna pe iatagan,

Coborând din deal în vale

Tot cu mâna pe pistoale!

Doina voinicească 3

Frunză verde de susai,

Mă-ntorsei iară pe plai

Cu mireasa pe sub strai[1]

Să mai prind ceva de trai!

Pe mândruța să mi-o-mbrac

Cum i-a fi mândrei pe plac.

De când plaiul am lăsat,

Traiul bun eu l-am uitat.

Arma-n sân mi-a ruginit,

Nimic n-am agonisit.

Mă lăsai pe plai deoparte,

Unde soare nu străbate

Sub frunziș de ciritei,

Unde trec turme de miei

Și mocani bogați de vite,

Cu chimirele ticsite.

Nu știu turmele lua-le-aș,

Ori chimirele zmunci-le-aș

Că nu-i vreme de pierzare,

Că s-aude-n depărtare

Zgomot de potiră tare.

Frunză verde de agude,

Ian vezi frate ce s-aude?

Graiul dulce-a mândrei mele

Ori zgomot de potiri grele?

De-a fi puica mea frumoasă,

Ad-o sfântul sănătoasă,

Sufletul să-mi răcorească,

Zilele să-mi îndulcească,

Iar de-a fi potira grea

Care paște viața mea,

Las' să vie că-am o flintă

Pentru potiră gătită,

Să-i pun plumbul subsuoară,

S-o străbată-n inimioară!

Doina voinicească 4

Frunză verde clocotici,

Haideți, frate, de pe-aici,

Că nu-i bine la potici,

Frunza-n codru s-a rărit

Satele s-au înmulțit,

Potirele s-au pornit!

Haideți iarna la stăpân

Să cărăm mereu la fân,

Haideți iarna la ciocoi

Să cărăm fân pentru boi

Pân ce-a da frunza-n cătun

Ș-a cânta cucu-n alun.

Primăvara de-a veni,

Iar la codru ne-om porni

Și prin frunzi iar vom cânta

Și de grijă ne-a purta

Plaiul cu pădurile,

Pădurea cu murele,

Seleaful cu armele,

Armele cu gloanțele.

Doina voinicească 5

Bată-l crucea om bogat,

Om bogat și făr' de sfat!

Toată vara l-am rugat

Sa-mi dea bani pe adunat,

Măcar două, trei parale

Să-mi cumpăr la copii sare,

C-am făcut o turtă-n vatră

Ș-am făcut-o nesărată.

Dacă văzui și văzui,

Îmi luai coasa din cui

Și mi-o pusei pe spinare

Și plecai la Lunca Mare.

Doina voinicească 6

Cât o roată de car mare,

Cu trei rânduri de pistoale

Ș-un baltag legat de șale.

Trăsei două, trei pârloage,

Foamea la pământ mă trage!

Dacă văzui și văzui,

Două, trei cruci îmi făcui,

Luai coasa de picior

Și-n văzduh îi detei zbor,

Ș-o izbii de-un păducel,

Sări coasa din cățel.

Iaca stăpânul călare

Că-mi aduce de mâncare

Mălai negru zguruit

Și uscat, și mucezit.

N-apucai să-mbuc o dată,

Ciocoiul își face plată

Și mă ia la schingiuit

Că nimic nu i-am cosit.

Eu o palmă îi detei

Și toți dinții că-i scosei.

Dacă văzui și văzui,

Șoim de codru mă făcui

Și de când m-am haiducit

Drag îmi e drumul cotit.

Când văd tabere venind

Și ciocoii-nalbăstrind,

Mă fac broască la pământ,

Îmi așez durda spre vânt

Și mi-i iau la căutare

De la cap pân-la picioare,

Și chitesc și socotesc

Pe unde să mi-i lovesc?

La retezul părului,

Pe din dosul fesului,[2]

Unde-i cald ciocoiului.

Eu chitesc, durda pocnește,

Ciocoiul se vârcolește

Și de zile se sfârșește.

Las' să moară ca un câine,

Că i-am zis ades: „Stăpâne!

Nu-ți tot bate joc de mine,

C-a veni vara ca mâine,

De te-oi prinde-n' Lunca Mare

Să-ți fac divan pe spinare

Și să te calc în picioare

Ca pe-un șarpe otrăvit,

Ca pe-un dușman ne-mblânzit."

Doina voinicească 7

Sub poale de codru verde

O zare de foc se vede

Și la zarea focului

Stau voinicii codrului!

Nu știu zece sau cincisprece

Sau peste sută mai trece.

Știu că beau vinațe reci

Și că frig vreo cinci berbeci.

Dar nu-i frig ei cum se frige,

Ci-i anină prin cârlige

Și-i întorc prin belciuge

Să le facă carnea dulce.

Iar cum sta și ospăta

Căpitanul șuiera,

Ei ospățul și-l lăsau

Și la luptă alergau;

Luptau ei cât ce luptau,

Potirașii alungau,

Da-n codru când se-ntorceau

Nici un os nu mai găseau,

Că-n urma voinicilor

Calcă ceata lupilor

De prin fundul codrilor.

Turturica

Amărâtă turturică,

O! sărmana, vai de ea!

Cât rămâne singurică

O! sărmana, vai de ea!

Zboară tristă prin pustie

O! sărmana, vai de ea!

Mai mult moartă decât vie.

Cât trăiește tot jelește,

Cu alta nu se-nsoțește.

Trece prin pădurea verde,

Dar ea pare că n-o vede.

Zboară, zboară până cade

Și pe lemn verde nu șade,

Iar când stă câteodată,

Stă pe ramură uscată

Ori se pune pe o stâncă

Și nici bea, nici nu mănâncă.

Unde vede apă rece,

Ea o tulbură și trece,

Unde vede-un vânător,

Către el se duce-n zbor.

Ciobanul

De mic, sărăcuț de mine,

Crescui tot pe mâini străine.

Sărăcuț de maica mea!

Mă băgai la cioban slugă,

Îmi deteră cață, glugă.

Sărăcuț de maica mea!

Luai oile-n porneală

Să le duc la pășuneală,

Sărăcuț de maica mea!

Lupii-n goană le luară,

Jumătate le mâncară.

Când văzui în cea din urmă

C-o să rămâi fără turmă,

Plec spre bâlci după tocilă

Cu gândul cam pe teșilă.

Când trecui la crâsmă-n vale,

Crâșmăreasa-mi iese-n cale

Și mă strigă: Vin', băiete!

Și să gust vinul îmi dete.

Vinul bun, ocaua mare,

Băui vinul de gustare.

Băui trei zile de vară,

Strigând scoate mereu, cară.

Cu lăutari și cu gloată

Băui, nene, turma toată.

Sărăcuț de maica mea!

Când văzui că după toate

Încă și dator mă scoate,

O capră ce-mi rămăsese

Și prin crânguri se dusese

O luai la căutare

Cât e ziulica mare.

Capra-n deal, capra-i în vale,

Nici că vrea să-mi steie-n cale.

Azvârlii măciuca-n sete,

Capra peste cap se dete.

Alergai cu-o rugioară

S-o junghiu sub bărbioară.

Măcelarii alergară,

Carnea-ndată-o cumpărară,

Și pielea ei tăbăcarii

Și mațele lăutarii.

Iaca veni și românul

Păgubașul și stăpânul,

Mă lega vârtos de coate

Cerând seamă pentru toate,

Sărăcuț de maica mea!

Ș-așa, nene, din beție

Mă trezii în pușcărie!

Alba de la munte

„Albo, Albo de la munte!

Ce-ai pus fesciorul pe frunte[1]

Că ți-au ieșit vorbe multe."

„Las' să iasă că nu-mi pasă,

Inima-mi de dor e arsă,

Că bădica-i dus de-acasă,

Să-mi cosească fân cu rouă,

Frânge-i-s-ar coasa-n două,

Să vie la alta nouă!

Să-mi cosească fân, costrele,

Facă-și coasa bucățele,

Să vie-n brațele mele!

Să-mi cosească fân cu floare,

Ca să-mi fie de răcoare

La cap și la țâțișoare.

Zică lumea, că-i dau pace,

Eu m-oi purta și voi face

După cum lui badea-i place.

Zică lumea ce va zice,

Ea n-a putea să ne strice,

Dragostea să ne-o ridice;

Că mă ține badea bine,

Inima lui e la mine

Ș-a mea o poartă cu sine.

Inima lui îmi grăiește,

Ș-a mea lui încă-i șoptește;

Una de alta dorește,

C-amândouă sunt legate

Cu legături înfocate

Ș-una pentru alta bate.

Acel lanț ce le cuprinde

Între ele când se-ntinde

Cu mare foc le aprinde,

Iar când s-adun amândouă,

Atuncea parcă le plouă

O răcoreală de rouă.

Așa le e jurământul,

Îs legate cu cuvântul

Să le despartă pământul!"

Spune, mândro

Spune, mândro, mergi, nu mergi?

Din două una să-ți alegi

Spune, mândro, vrei, nu vrei?

Că colea mă roagă trei.

Aide, mândro, să fugim,

Unde-om putea să trăim,

Că satul ni s-a mărit

Și nu mai e de trăit.

Unde sunt cu trei, cu doi,

Vorba le e tot de noi,

Și fac sfaturi pe ascuns

Să ne facă-un neajuns.

Vină, mândro, mai curând

Că de nu, te las plângând

Și mă duc peste Muscel

Unde n-am dușmani de fel,

Că n-am ce-mpărți cu el.

Buruiana de leac

Aoleo! mamă Ileană!

Cată-mi vreo buruiană[1]

Și cu mine-ți fă pomană.

Mergi în câmp de-alege-un smoc

Tot de mac și busuioc,

Să-mi stingi inima de foc.

C-a fi azi o săptămână,

Am văzut pe la fântână

O puicuță de română,

Și de-atunci dorul mă frânge,

Soarele din cer mi-l stinge,

Și la groapă mă împinge.

Dragostele tinerele

Nu se fac din viorele,

Ci din buze subțirele.

Blestemat să fie locul

Unde mi s-a aprins focul

De-mi tot plâng acum norocul.

Blestemat să fie ceasul

Când i-am urmărit eu pasul

Și i-am auzit eu glasul.

Cu pasul m-a rătăcit,

Cu glasul m-a amețit;

Liniștea mi-am prăpădit!

Cucul 2

Vine cucul de trei zile

Peste văi, peste movile

Și loc n-are să se puie,

Să cânte, focul să-și spuie.

Pune-s-ar pe-o rămurea

Aproape de casa mea,

Să-mi tot cânte, cânte-n față,

Și seară, și dimineață.

De-ar fi cucul voinicel,

Mi l-aș prinde argățel

Și cămăși subțiri i-aș toarce

Și l-aș purta cum îmi place.

De-ar fi cucul un viteaz,

El mi-ar trece de necaz;

Dar e cucul păsărea,

El cântă pe rămurea

Și zboară pe unde vrea,

Nu-i pasă de jalea mea!

Cucul 3

Unde-aud cucul cântând

Și mierlele șuierând

Nu mă știu om pe pământ!

Eu zic cucului să tacă,

El se suie sus pe cracă

Și tot cântă de mă seacă,

Iar mai jos pe-o rămurea

Cântă și o turturea

Tristă ca inima mea.

Cucul zice de pornire

Turturica de jelire

Ș-al meu suflet de pieire!

Trandafirul

Am iubit un trandafir;

Dușmanii l-au pus la bir!

Nu l-au pus ca pe-un copil,

Ci l-au pus ca pe-un mazil.

El de frică s-a răznit

Și s-a dus la haiducit.

S-a dus, nene, m-a lăsat,

La toți pare bine-n sat,

Numai mie-mi pare rău

C-a fost puișorul meu.

Dar m-oi duce și eu, duce

Unde-i drumul în răscruce

Trandafirul să-l găsesc

Și de sânu-mi să-l lipesc,

Că de sân de s-a lipi

El mai bine a înflori

Și și-a plăti birul său

Vărsând rouă-n sânul meu!

Mormântul

Fost am pe unde-am iubit,

Pe mândruța n-am găsit

Și m-am lăsat după vânt

Și am dat de un mormânt.

Vântu-mprejur suspina,

Iarba-ncet se clătina,

Sărăcuț, amar de mine!

De-aș simți moartea că vine,

Aș lăsa cu jurământ

Să mă-ngroape-n cel mormânt!

Drumul la deal...

Drum la deal și drum la vale

Îmi fac veacul tot pe cale,

N-am în lume sărbătoare,

Nici n-am partea mea la soare.

Bat-o crucea ursitoare

Care s-a ursit pe mine

Să n-am nici o zi cu bine!

Ostenit mereu de ducă

Noaptea-n codri mă apucă,

Copacilor sunt nălucă!

Ochii-mi nu se mai usucă!

Unde merg, în orice parte

Dragostele-mi sunt deșarte,

Aolică, lică floare!

De n-ai fi fermecătoare

Nu m-ai abate din cale

Să calc pe urmele tale!

Floricică-n foi albastră

Floricică-n foi albastră!

Păcat de dragostea noastră

Că e lumea rea și hoață,

Umblă-n față să ne-o scoață.

Toți strig și fac gură largă

Dragostea ca să ne-o spargă,

Of! draga mea-n-lume una,

Mai frumoasă decât luna,

Cu fețișoara ca crinul

Și cu ochii ca seninul,

Din mână dacă m-ar pierde,

Cine o să te dezmierde?

Cine-o să-mi apuce locul

Să-și fericească norocul?

Aolică, daolică

Aolică, daolică!

Mult mi-e drăgulița mică!

Aș lăsa-o de-ar mai crește,

Dorul crunt mă prididește.

Ah, fetiță, fetișoară!

Crește, fă-te mărișoară,

Să trăim cât avem viață

Cu iubire și dulceață;

Să trăim cât a vrea sfântul,

Să ne despartă pământul!

Fratele răzneț

Aoleo, frate răzneț!

Ce ne treci ca un drumeț

Și nu vii să ne mai vezi?

Ori ne știi morți între vii

Pe la noi de nu mai vii?

Ori ceva te am amărât

Într-atât de ne-ai urât?

Ce ți-am făcut să ne uiți,

La noi să nu te mai uiți,

Ce te-a tras să te răznești

Și să nu ne mai iubești?

Vină, vin' încai acum,

Te mai abate din drum,

Că de când mi te-ai răznit

Și la noi n-ai mai venit,

Potecile îți privesc,

Urmele ți le jelesc,

Că pe unde tu călcai

Când veneai și când plecai

Eu mereu le măturam

Și cu flori le presăram,

Iar acum, de când nu vii,

Au crescut tot bălării,

Că de când ne-ai părăsit,

Cărările au înverzit,

Sufletu-mi s-a amărât,

Fața mi s-a veștejit,

Soarele s-a înnegrit.

Despărțirea

Unde te duci, bărbățele,

Și cui mă lași, suflețele?

Cum de nu te-nduri de mine

Și lași să plâng după tine?

Te întoarce și te uită

Ca să-mi vezi jalea cea multă.

Vai! nu mai pot, cad pe cale.

Mă sfârșesc amar de jale.

Stai, drăguțul meu cel dulce,

Stai, nu grăbi de-a te duce;

Stai ori mă ia și pe mine,

Să fiu la un loc cu tine!

Sună pietricica-n vale

Frunză verde de alună,

Sună, sună și răsună,

Sună pietricica-n vale,

Răsturnându-se pe cale,

Mândra mea plânge cu jale.

Frunză verde de sulfină,

Plânge mândra și suspină,

Că pe deal, pe colnicele

Și-a pierdut sărmana lele

Dragostele tinerele.

Frunză verde de alună,

Duce-se lelea nebună

Blestemând iarba și pirul

Și căutând-o cu firul

Să-și găsească trandafirul.

Frunză verde de susai,

Leleo, nu mai zice vai,

Din ochi lacrimi nu mai stoarce,

Că ce zboară nu se-ntoarce,

Firul rupt nu se mai toarce.

Oltul

Oltule, Oltețule!

Seca-ți-ar pâraiele,

Să crească dudaiele,

Să trec cu picioarele.

Oltule, râu blestemat,

Ce vii așa tulburat,

Și te repezi ca un zmeu

De-mi oprești pe Nițul meu?

Schimbă-ți, schimbă-ți apele,

Slăbește-ți vârtejele,

Să-ți văd pietricelele;

Când trec fetișoarele,

Să le speli picioarele.

Iaca neica, nu e neica,

Nu e neica, plânge leica!

Dacă mi-ar fi fost neicuța,

L-ar fi cunoscut leicuța!

Vântule, du-te de-i spune

Că zăbavele nu-s bune,

Că leicuța-i duce dorul

Și i-a-nțelenit ogorul!

Vino, Nițule, băiete,

Ce faci puica să te-aștepte?

Busuiocul a-nnegrit,

Rozmarinu-a-ngălbenit,

Leica plânge, tot jelește

Și ca ei se veștezește!

Doina oltenească 1

Frunză verde măr crețesc;

Stau în drum să mă gândesc

Ce s-apuc, ce să muncesc,

Pâinea să-mi agonisesc,

Copilașii să-mi hrănesc?

Cum ședeam pe gânduri dus,

Mă uitai spre munte-n sus

Și mă luai spre apus.

Când pe munte mă urcai,

Roată-n juru-mi mă uitai,

Mă uitai în jos spre lunci,

Văzui oameni, muieri, prunci

Cu plugurile la munci,

Ei brăzduiau tot mereu,

Numai plugulețul meu

L-a-nțelenit Dumnezeu.

Că doi boi ce-i avusei

De vremi rele-i răpusei

Și de sapă rămăsei.

Tot avutul din bordei

Mi-e pe vatră un cotei,

Ș-un tăciune stins de tei,

Și cenusă-ntr-un ulei.

Am umblat, am alergat,

M-am milcuit, m-am rugat

De sărac și de bogat,

Nici că-n seamă m-au băgat!

Am cerut boi într-un ceas

Ca să-mi ar și eu de-un pas,

Nevoii să nu mă las,

Dar milă n-a mai rămas!

Atunci mă-ntorsei și eu

Și zisei în gândul meu:

„Dare-ar bunul Dumnezeu

Să umble și plugul meu!

Din baltag să-mi fac eu plug,

Pistoalele să le-njug,

Ca să brăzduiesc ales

Unde-a fi crângul mai des;

Să trag brazda dracului

Chiar din culmea dealului

Pân-în capul satului.

Drept ușa bogatului

Și prispa fârtatului!"

Doina oltenească 2

Mult mi-e dor și mult mi-e sete

Să văd frunza-n codrul verde,

Să mai strâng vreo șapte cete!

Primăvară, muma noastră,

Suflă bruma din fereastră

Și zăpada de pe coastă,

Să văd iar verzind în cale,

Să mă las iar în cea vale

Cu-o pereche de pistoale.

Frunza-n codru cât se ține

Toți voinicii trăiesc bine,

Iară frunza dacă-i lasă

Toți voinicii merg pe-acasă

Și la para focului

Zac de dorul codrului!

Frunză verde de susai,

De-ar veni luna lui mai

Să-mi aud cerul tunând,

Să văd norii fulgerând

Ierbulița-n șesuri dând,

Să mai văd focuri pe-afară,

Copilași cu pielea goală,

Cai în câmpuri nechezând

Și voinici pe plai suind.

Doina oltenească 3

Lumea-ntreagă ocolii,

Ce căutai nu găsii,

Căutai șir de mărgele

Să-l aduc mândruței mele,

Dar cine cât mă vedea

Averile-și ascundea.

Puiculiță fa, Marie,

Hai cu mine-n haiducie,

Ce-oi câștiga ți-oi da ție.

Și-oi anina doi cercei,

Doi cercei de brebenei,

Să tragă ochii la ei,

Și pe sânu-ți drept mărgele

Oi lipi buzele mele

Să-ți pară că-s rubiele.

Doina oltenească 4

În noaptea Sântei-Mării

S-au vorbit vro trei copii

S-apuce-n codrul de tei

Să cerce de-s voinicei.

Pe unu-l chema Ciocan

Ș-avea-n mână-un buzdugan,

Pe-al doilea Busuioc

Și ținea potera-n loc.

Iar eu mă numeam Mihai

Și săream pe șapte cai

De striga Craiova vai!

Șapte ani am haiducit,

Pe ciocoi am îngrozit,

Dar pe când ne luptam noi

Au pierit doi într-o joi

Ș-am rămas eu singurel

Ca pe câmp un stejărel.

Singurel eu am rămas,

Dar de codru nu mă las!

Doina oltenească 5

Frunzuliță, iarbă neagră,

Taica, maica tot mă-ntreabă

Care muncă mi-e mai dragă?

Munca cea de haiducie,

Pistoale de Veneție

Și cal bun de călărie.

Geaba beau, geaba mănânc,

Geaba mijlocul îmi strâng,

Dacă n-am arme să-ncing

Și cal bun să mi-l înching.

Voinicelul nearmat

E ca știuca pe uscat,

Voinicelul fără cal

E ca peștele pe mal

Și ca mărul lângă drum,

N-are pace nicidecum,

Câți trec îl zburătăiesc

Și de crengi îl sărăcesc,

Dar voinicul înarmat

Și pe-un zmeu încălecat

Drăgălaș e și frumos

Ca luceafăr luminos.

Olteanul

Astă vară am vărat

Colo-n muntele cel nalt,

Cu luna, cu soarele

Și cu căprioarele,

Că din naștere-s muntean,

Iar din botez sunt oltean.

Căprioare surioare,

Sculați în două picioare,

Roadeți poala codrului

Să văd matca Oltului.

Oltule! pe malul tău

Crească-ar iarbă și dudău

Ca să pască murgul meu.

Oltule! câine spurcat,

Ce vii mare tulburat

Și cu sânge-amestecat?

Aduci plăghii și butuci

Și căpestre de cai murgi

Și chiar trupuri de haiduci!

Oltule! rău blestemat!

N-avuși grijă de păcat

Să-nghiți trupuri de voinici

Care-au haiducit pe-aici?

Seca-ți-ar izvoarele

Și toate pârâiele,

Să-ți rămâie pietrele,

Să le calce fetele,

Că tu n-ai ținut cu noi

Și te-ai vândut la ciocoi!

Pe unde-a trecut luntrea,

Înalță-se pulberea,

C-ai fost rău de oltenași

Ș-ai fost bun de poterași

Oltenași ai înghițit,

Poterași ai răcorit!

Mehedințeanul

Frunză verde magheran,

Voinicel mehedințean,

Sunt născut pe frunzi de fag

Ca să fiu la lume drag

Și-s scăldat de mic în Olt

Să mă fac viteaz de tot

Și-s frecat cu busuioc

Să am zile cu noroc.

După ce am mai crescut

Din ochi maica m-a pierdut

C-am fugit de la părinți

Tot în munți, la Mehedinți.

Apoi m-am lăsat în vale

Cu trei rânduri de pistoale

Ș-am ajuns un voinicel

Cu inima de oțel.

Aoleo! ce foc de dor!

Veni-va badea Tudor[1]

Să mai strângă din păduri

Cete mândre de panduri

Ca s-alunge de la noi

Și pe greci și pe ciocoi.

Frunză verde păducel,

Cine-a merge după el?

Un șoiman mehedințel

Care știe să chitească,

Rândunica s-o lovească,

Și mai știe de călare

Să se lupte-n fuga mare,

Și mai știe să înoate

Vâslind Dunărea din coate.

Aoleo! mă arde focul

Ca să-mi cerc și eu norocul,

Aoleo! de rău, de bine

Țipă sufletul în mine!

Cătana

Munte, munte, piatră seacă,

Lasă voinicii sa treacă,

Să treacă la ciobănie,

Să scape de cătănie.

Decât cătană la rând

Mai bine-n codru flămând,

Decât cătană-n șireag

Mai bine-n codru pribeag,

Decât la străini cătană

Mai bine la oi cu pană!

N-ar avea loc și pomană

Cine m-a făcut cătană.

Mi-au dat haine mohorâte

Cum îs mie mai urâte,

Și mi-au tăiat pletele

De mă râd fetele,

Românaș, sârman de eu!

Căci a fost norocul meu

Să mă văd cu arma-n mână

În loc să petrec la stână,

Ziua ca să mulg la oi,

Noaptea să sun din cimpoi.

Eu voios aș cătăni

La străini de n-aș robi,

Eu voios aș fi cătană

Dac-ar fi oaste romană.

Dar decât să fiu la nemți,

Mai bine să mor în tremți;

Decât să fiu la husari

Mai bine-n furci de stejari!

Dorul de țară

Plânge-mă, mamă, cu dor

Că ți-am fost voinic fecior

Și de grijă ți-am purtat,

Ogorul ți l-am lucrat,

Iar de când m-am cătănit,

Viața mi s-a otrăvit

Că tânjesc în țări străine

Și tot plâng gândind la tine.

Mult mi-e dor, mămucă, dor

De cel codru frățior

Și de stâna cea cu oi

Și de cântec de cimpoi!

Mult mi-e dor, mămuca mea,

De cea mândră viorea

Care mă iubeam cu ea!

Mult mi-e dorul ne-mpăcat,

Și mă-ndeamnă la păcat,

Să mă las de cătănie

Și să fug la ciobănie,

Orice-a fi cu mine, fie.

Împărate, împărate!

Împărate, împărate!

Răspunde-mi tu cu dreptate

Unde duci cătanele?

Iar la foc sărmanele?

Nu le duce așa tare

Că se strică la picioare,

Îs cătane tinerele,

Nu-s dedați la drumuri grele,

Împărate, împărate!

Lasă-te, nu te mai bate,

De când focul ai pornit

Mulți voinici s-au prăpădit,

Fete multe-au bătrânit,

Ș-alt nimic n-ai isprăvit!

Cucul 4

Pierit-ai fi, pui de cuc!

Tu mi-ai cântat să mă duc.

Mi-ai cântat mie de cale

Și mândrei de lungă jale!

Eu m-am dus din țară-n țară

Tot cu inima amară.

Am umblat din sate-n sate

Tot cu pușca grea în spate.

Ea mi-a ros umerile,

Sabia — șoldurile,

Cât de-abia mă țin pe loc

Și n-am parte de noroc!

Cucul 5

Cântă puiul cucului

Pe coarnele plugului,

Cântă-o mierlă pe teleagă

Și de mine se tot leagă,

Cucul zice, mierla zice:

„Nu-ți bea banii, măi voinice,

Că ți-e carul fărâmat

Și plugul neferecat

Și pământul nelucrat!"

Cucule, jivină rea!

Nu purta de grija mea;

Mierlușcă, pasăre sură,

Nu-mi tot bănui din gură,

C-oi veni cam tulburat

Și-oi cădea într-un păcat,

Și v-oi sparge cuibușorul

Și v-oi rupe pliscușorul.

Cucul 6

Cântă puiul cucului

Pe crucea molidvului.

„Cucule, vin' lângă mine

Că mă jur să te țin bine

Cu vin dulce strecurat,

Cu pâine de grâu curat."

„Eu mai bine m-oi ținea

Cu hrana ce mi-a plăcea,

Ș-oi zbura pe-unde oi vrea,

Oi mânca frunza de fag

Ș-oi cânta lumii de drag.

Oi bea apa din izvor

Ș-oi cânta lumii de dor!"

Dorul

Vine dorul despre seară,

Despre zori el vine iară

Și-mi grăiește și mă-ntreabă

De ce sunt cu fața slabă?

Eu zic dorului cu jale

C-am iubit fără de cale,

Eu zic dorului plângând

C-am iubit fără de rând.

Dorul râde și se duce,

Bate-mi-l-ar sfânta cruce.

De-ar fi dorul vânzător

Și badea cumpărător,

Eu pe dorul vinde-i-aș,

Pe badea cumpăra-l-aș,

Ca să-mi fie de-ajutor

Să mă apere de dor.

Fata ardeleancă

Cât e țara ungurească,

Cât e țara românească,

Nu e floare pământeancă

Ca fetița ardeleancă!

Ea-i năltuță, mlădioară,

Ca o verde trestioară,

Și-i frumoasă, vorbitoare

Și de suflet iubitoare.

Când văd sânu-i rotunjor

Mă ajunge foc de dor,[1]

Când văd păru-i de mătasă,

Cumplit dorul mă apasă

Când văd fața-i rumeoară,

Dorul aprig mă omoară.

Iar când trece și zâmbește,

Câmpu-n față-i înflorește

Și când ea se prinde-n joc,

Se tot leagănă în loc

Și-n feciori aruncă foc.

Dusu-s-a badița

Dusu-s-a bădița, dus

Pe valea Bistriței-n sus.

El s-a dus ca să găsească,

Pofta lui să-și împlinească,

Două vaci cu coarne largi

Și copile care-s dragi,

Două oi țigăi, bârsane

Și copile năzdrăvane.

Dar el oricât ar umbla,

Ca mine nici c-a afla

Oițică blândișoară

Și nevastă bălăioară.

Mândra Lița

Frunză verde alunică,

Am avut o mândră mică

Ș-am lăsat-o să mai crească,

Minte-n cap să dobândească.

Dar de când o am lăsat,

A crescut, s-a măritat,

Vai de mine! ce păcat!

Mi-ar fi, nu mi-ar fi bănat

Dacă s-ar fi măritat

De-aici al treilea sat,

Dar ea s-a făcut mireasă

De la noi a treia casă.

Ies afară, o zăresc

Și de zile mă sfârșesc.

Intru-n casă, o aud

Și m-apucă dorul crud.

Vai! mămucă iubitoare,

Inimioara rău mă doare,

Și tu nu-mi dai vindecare,

Ci-mi tot zici că lumea-i mare

Și că-n lume-s fete multe

Care-ar vrea să mă asculte

Și să facă tot ce vreu

Ca s-aline dorul meu.

Ah! mămucă, draga mea!

Nu pricepi tu ce aș vrea!

Ești bătrână și nu crezi.

Lumea-i largă și nu vezi

Că din sută și din mie

Numai una-mi place mie.

Ceru-i mare, stele-s multe,

Și mai mari și mai mărunte,

Dar cât sunt de luminoase

Nu-s ca Lița de frumoase!

Iubirile

Dragile iubirile

Cântă ca păsările

În toate colțurile

Și prin lunci și prin câmpii

Și prin munții cei pustii,

Iubirile care-s mari

Stau la drumuri ca tâlhari,

Iubirile care-s mici

Se ațin pe la potici,

Trec prin tină, nu se-ntină,

De voinici tineri s-anină,

Dau prin apă, nu se-neacă,

De copile se tot leagă,

Trec prin foc, nu se topesc,

Ci mai tare-încă hoțesc!

Hâtrul bătrîn

Floricică, floricea!

Când eram pe vremea mea,

Câte trei mândre aveam,

Cu tustrele mă iubeam,

Una-n deal și una-n vale,

Una la mijloc de cale,

Iar de când m-am bătrânit

Fetele m-au părăsit,

Sui în deal, cine mă cheamă?

Moartea care-mi cere seamă?

Dau în vale, cine-mi râde?

Moartea care mă cuprinde?

Pomul dacă-mbătrânește,

Pune-i paie de-l pârlește.

Omul dacă a-mbătrânit

Fă-i sicriu de odihnit.

Vai de dânsul! vai de el!

Când e omul tinerel,

Lesne-i vine a gândi

Cât pământul c-a trăi.

Ci zilele omului

Sunt ca floarea câmpului:

Dimineața înflorește,

Peste zi se veștezește

Și spre seară nu mai este!

Fratele

Vai de mine, amar de mine!

Fugit-am, mândro, de tine

De trei luni și de trei zile

Să găsesc pace și mile,

Că tu rău m-ai fermecat

Cu trei paie de la pat,

Cu o schiță din portiță

Și cu fire din cosiță.[1]

Mă dusei la mănăstire,

Pusei mâna pe psaltire

Și citii câteva zile

Să mai uit cele copile,

Dar ce-oi face ca să scap

În nevoie să nu-ncap?

Că drumul ce-am apucat

Mă duce drept la păcat.

Drăguliță, eu văd bine

Că nu am să scap de tine.

Fă-te-ncalte-o mănăstire,

Și-mi dă gura de citire,

Și mă lasă să mă-nchin

La icoanele-ți din sân.

Omul urât

Vai de mine! ce m-oi face?

Ce iubesc mamei nu-i place.

De-ar plăcea mamei ca mie,

Duce-m-aș la cununie,

Și m-aș duce ca vântul

Când spulberă pământul;

Iar de-a fi să mă mărit

Cu omul ce-mi e urât,

Duce-m-aș iar ca vântul

Ca să-mi aflu mormântul.

Decât cu urâtu-n casă,

Mai bine cu boala-n oasă.

Din boală vraciul te scoate,

Iară din urât nu poate,

Că urâtul n-are vad

Decât scândura de brad,

Urâtul n-are sfârșință

Decât cu trei coți de pânză

Nevasta

La mama pe când eram,

De lucram, de nu lucram,

Mamei tot dragă eram.

Iar de când m-am măritat

Nici un bine n-am aflat.

De cu ziuă mătur casa,

Aprind focul, gătesc masa,

Aduc apă din fântână

Și furca n-o las din mână,

Lau copilul, îi dai țâță

Și mulg vaca la portiță.

Tacă-ți gura, măi bărbate,

Că, zău, cugetul îmi bate

Din străin să-mi fac un frate

Ca să-mi cate de dreptate.

Nevasta bolnavă

Plugurile intră-n sat,

Nevestele zac în pat.

Mă dusei la mine-acasă,

La nevasta-mi cea frumoasă,

Ca să prind un sărutat,

Ea-mi zice: „De ești bărbat

Și ai suflet cu durere,

Adă-mi o cupă de miere

Și-mi adă-o cupă de vin

Durerea să mi-o alin,

Ia și cea sită din cui

Și făină din budui

Și-mi fă iute-o turtă lată

Să nu-ncapă pe lopată,

Ah! drăguț bărbatul meu,

Să faci cum ți-oi zice eu.

Cânepa mi-am semănat,

Dar când fu pe adunat

Boala-n trupu-mi a intrat!

Îs bolnavă și mai moartă,

Cânepa cade de coaptă.

Ia tu coasa de-o cosește,

De boală mă mântuiește,

Și ia grebla de-o adună,

Și de boală mă răzbună".

Vin cu miere i-am adus,

La cânepă eu m-am dus,

Dar nimic n-am ajutat,

Că nevasta m-a lăsat

Ș-a luat, luat cu ea

Sărmana inima mea!

Asta-i lumea, ard-o focul!

Când chitești să cerci norocul,

Nici că-n lume-i afli locul!

Doina haiducească 1

Murgule coamă rotată,

Mai scoate-mă-n deal o dată

Să-mi fac ochișorii roată,

Să mă uit la lumea toată.

Veni-ar timpul, să vie

Ca românul iar să-nvie

Și de hoți să mântuiască

Țara lui ardelenească!

Asta nu-i țară de câini,

Și e țară de români,

Nu-i pământ de ungureni,

Și-i de neaoși pământeni!

Doina haiducească 2

Arză-te focul, răchită,

Că ești neagră și pârlită,

Și nu ești încă-nfrunzită,

Ca să-mi fac curea la flintă

Din coaja ta nedubită;

Să mi-o spânzur la spinare

Și s-apuc în codrul mare

Pe când mugurul răsare.

Mugurul a răsărit,

Mie timpul mi-a venit

În codru de haiducit!

Doina haiducească 3

Mândră mămucă-am avut,

Frumos copil a făcut,

S-a-nfășat cu flori de munte

Ca s-jung viteaz de frunte,

Gura toți să mi-o asculte,

Mândrele să mi-o sărute,

Zi-le, maică, să se strângă

Ca oițele la strungă,

Mie-acum că mi-a venit

Mi-a venit timp de iubit.

Strigă-n capul satului

Pe fata fârtatului,

Mândra vine alergând,

Eu îi zic cu glasul blând:

„Copiliță, Liță, fa,

Mai dat-ai gură cuiva?"

Ea prinse a se jura:

„Să mă bată anaftema

De-am mai dat gură cuiva

Afară de dumneata!"

Iar de dreaptă ce era

Soarele se-noura.

De-atunci, vere,-am pribegit

Și m-am dat la haiducit.

Că mi-e sufletul amar

Și mi-e traiul în zadar!

Vai de mine și de mine!

Nu mai știu ce-i rău, ce-i bine.

De când mama m-a făcut,

Tot prin codri am șezut

Și lumea n-am mai văzut

Decât numai soarele,

Decât căprioarele.

Căprioară a codrului,

Du-mă-n valea Oltului,

Doar oi mai răzi o dată

Pe șerpoaica cea de fată

Care amar m-a înșelat

Și în codri m-a băgat!

Doina haiducească 4

„Eu, vere, te-aș întreba,

Dacă nu te-ai supăra,

Cu ce hrană te hrănești

De nici vara nu muncești,

Nici iarna nu îmblătești?"

„Nu știu, vere, spune-ți-oi,

Ori o palmă trage-ți-oi.

Când e vară, primăvară,

Iau cu mine merinzioară

Și mă sui pe plai la munte

Unde-s oile mai multe.

Merg la stâne, le petrec

Și de acolo încă plec

Jos, pe valea Oltului,

La steaua ungurului,

Să mă rog la Dumnezeu

Să facă pe gândul meu,

Să deie ploaie cu soare

Ce îndeamnă la culcare,

Să adoarmă stevarii,

Să le fur armăsarii.

Apoi singur îmi fac parte,

Aleg steava-n jumătate

Și mă duc, vere,-ntr-o ducă,

De se pare că-s nălucă,

Drept la târg, la Brancoveț,

Unde-s caii mai cu preț.

Iepele care-s cu mânzi

Fac cinci sute de florinzi,

Iar de soi moldovenesc

Cu galbeni se cântăresc,

Apoi, vere, încă plec

La Anița de petrec

Viață bună-ndestulată,

Cât mi-e punga nesecată,

Și petrec într-o-ntinsoare

Tot la umbră, la răcoare,

Cu trupul pe frunzi căzute,

Cu gura la cep de bute,

De-aud vinul gâlgâind

Și mândruțele alergând

Ca să le sărut pe rând.

Haidulul rănit

Pe cel deal îndelungat

Suie-se-un car ferecat

C-un haiduc de el legat,

Iar aproapea carului

E mama haiducului,

Mama plânge și iar plânge,

Șterge rănile de sânge

Și tot zice la cei boi:

„Rogu-mă, plângând, de voi,

Duceți caru-ncetișor,

Că-i rănit bietul fecior!"

Boii mersu-și legăna,

Iar voinicul suspina:

„Du-te, mamă, cu norocul

Și mă lasă-aici cu focul,

Că de-acum nici mama poate

Sa mă scape de la moarte!

Cât am fost eu neatins

Multe curse am învins,

Mulți secui am secerat

Ca să-mi fac pământ curat,

Dar acum mi-a venit rândul

Să mă duc și eu ca gândul,

Să mă duc din acest loc

Unde-i robota de foc!"

Voinicii Bucovii

Sus, la crâșmă Sucevii,

Beau voinicii Bucovii.

Iată că vine călare

Udrea, căpitanul mare,

Și le zice: „Dragii mei!

Hai să ne-mpărțim în trei,

Și în patru, și în cinci,

Apoi să-ncălțăm opinci,

Iarna grea ne năpădește,

Frunza-n codru se rărește;

Hai să coborâm în țară

Pân' la mândra primăvară,

Ca să-mblăcim la secară

Și ca să tăiem la fagi,

Fagi subțiri de hadaragi,

Iar cum a-nverzi pe-afară

Om ieși la codru iară

În capătul lanului,

În calea armeanului."

Vrăbiuța

Vrăbiuță de pe deal,

Zbori degrabă în Ardeal

Și te-ntoarce de îmi spune

Ori vești rele, ori vești bune.

Du-te, vezi dacă mai sânt

Frați de-ai mei pe-acest pământ

Sau dacă i-a omorât

Ungureanul cel urât?

De-or fi vii să mă repăd

Într-o fugă ca să-i văd.

De-or fi morți să mi-i răzbun

Cu-o măciucă de alun

Ce-i bună de descântat

Și morții de răzbunat.

Florea Șchiopan

A pierit Florea Șchiopan

De-o mână de ungurean,

Dar pân-a nu fi pierit

Unguri mulți el a stârpit.

Cântați, păsărele,-n pom

De jalea bietului om.

Plânge-l, nevastă rămasă,

C-ați ținut frumoasă casă,

Plângeți-l și voi, opt boi,

Căci umblă străini cu voi.

Pe deasupra de oraș

A zburat un porumbaș,

Urmărit de alți doi, trei

Ce tot plâng ca vai de ei,

Că sunt căinici copilași,

Copilași de-ai lui rămași!

Lelea vitează

Frunză verde pălămidă,

Plină-i țara de omidă,

De omidă ungurească

Și de gârgără săsească!

Măi copii, copii români,

De-aveți suflet, de-aveți mâini,

Hai cu lelea la plivit,

La plivit, la curățit;

Cine are flintă grea

Puie șapte gloanțe-n ea;

Cine are topor mare

Scoată-mi-l la foc de soare;

Cine are bardă mică

Facă-i buza subțirică,

Când s-a repezi prin gloate

Să deie sărut de moarte.

Eu n-am flintă, n-am secure,

Nici am ghioagă din pădure,

Dar câți dinți eu am în gură

Îs făcuți pe mușcătură;

Câte degete am la mâini

Îs tot leaturi de păgâni!

Table of Contents

Doine

Doina

Lunca țipă, lunca zbiară

Urâtul

Cântecul răzeșului

Cântecul plugarului

Cântecul călugărului

Nevasta tâlharului

Copila murind

Floricica

Prutul

Bobii

Lena

Sora contrabandierului

Străinul

Copila

Puica bălăioară

Dorul

Dragoste

Cucul 1

Plângerea țării

Călărețul

Fântâna cu doi brazi

Ciocoiul

Corbul

Codrul

Voinicul

Doina voinicească 1

Doina voinicească 2

Doina voinicească 3

Doina voinicească 4

Doina voinicească 5

Doina voinicească 6

Doina voinicească 7

Turturica

Ciobanul

Alba de la munte

Spune, mândro

Buruiana de leac

Cucul 2

Cucul 3

Trandafirul

Mormântul

Drumul la deal...

Floricică-n foi albastră

Aolică, daolică

Fratele răzneț

Despărțirea

Sună pietricica-n vale

Oltul

Doina oltenească 1

Doina oltenească 2

Doina oltenească 3

Doina oltenească 4

Doina oltenească 5

Olteanul

Mehedințeanul

Cătana

Dorul de țară

Împărate, împărate!

Cucul 4

Cucul 5

Cucul 6

Dorul

Fata ardeleancă

Dusu-s-a badița

Mândra Lița

Iubirile

Hâtrul bătrîn

Fratele

Omul urât

Nevasta

Nevasta bolnavă

Doina haiducească 1

Doina haiducească 2

Doina haiducească 3

Doina haiducească 4

Haidulul rănit

Voinicii Bucovii

Vrăbiuța

Florea Șchiopan

Lelea vitează