Din viață

George Coșbuc

Editura Bestseller

Imagine: Everett Collection

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Mama

În vaduri ape repezi curg

Și vuiet dau în cale,

Iar plopi în umedul amurg

Doinesc eterna jale.

Pe malul apei se-mpletesc

Cărări ce duc la moară

Acolo, mamă, te zăresc

Pe tine-ntr-o căscioară.

Tu torci. Pe vatra veche ard,

Pocnind din vreme-n vreme,

Trei vreascuri rupte dintr-un gard.

Iar flacăra lor geme:

Clipește-abia din când în când

Cu stingerea-n bătaie,

Lumini cu umbre-amestecând

Prin colțuri de odaie.

Cu tine două fete stau

Și torc în rând cu tine;

Sunt încă mici și tată n-au

Și George nu mai vine.

Un basm cu pajuri și cu zmei

Începe-acum o fată,

Tu taci ș-asculți povestea ei

Și stai îngândurată.

Și firul tău se rupe des,

Căci gânduri te frământă.

Spui șoapte fără de-nțeles,

Și ochii tăi stau țântă.

Scapi fusul jos; nimic nu zici

Când fusul se desfiră...

Te uiți la el și nu-l ridici,

Și fetele se miră.

...O, nu! Nu-i drept să te-ndoiești!

La geam tu sari deodată,

Prin noapte-afară lung privești

Ce vezi? întreab-o fată.

Nimic... Mi s-a părut așa!

Și jalea te răpune,

Și fiecare vorbă-a ta

E plâns de-ngropăciune.

Într-un târziu, neridicând

De jos a ta privire:

Eu simt că voi muri-n curând,

Că nu-mi mai sunt în fire...

Mai știu și eu la ce gândeam?

Aveți și voi un frate...

Mi s-a părut c-aud la geam

Cu degetul cum bate.

Dar n-a fost el!... Să-l văd venind,

Aș mai trăi o viață.

E dus, și voi muri dorind

Să-l văd o dată-n față.

Așa vrea poate Dumnezeu,

Așa mi-e datul sorții,

Să n-am eu pe băiatul meu

La cap, în ceasul morții!

Afară-i vânt și e-nnorat,

Și noaptea e târzie;

Copilele ți s-au culcat

Tu, inimă pustie,

Stai tot la vatră-ncet plângând:

E dus și nu mai vine!

Ș-adormi târziu cu mine-n gând

Ca să visezi de mine!

Lupta vieții

Gazel

Copiii nu-nțeleg ce vor:

A plânge-i cuminția lor.

Dar lucrul cel mai laș în lume

E un bărbat tânguitor.

Nimic nu-i mai de râs ca plânsul

În ochii unui luptător.

O luptă-i viața; deci te luptă

Cu dragoste de ea, cu dor.

Pe seama cui? Ești un nemernic

Când n-ai un țel hotărâtor.

Tu ai pe-ai tăi! De n-ai pe nimeni,

Te lupți pe seama tuturor.

E tragedie nălțătoare

Când, biruiți, oștenii mor,

Dar sunt eroi de epopee

Când brațul li-e biruitor.

Comediant e cel ce plânge,

Și-i un neom, că-i dezertor.

Oricare-ar fi sfârșitul luptei,

Să stai luptând, căci ești dator.

Trăiesc acei ce vreau să lupte;

Iar cei fricoși se plâng și mor.

De-i vezi murind, să-i lași să moară,

Căci moartea e menirea lor.

Ștefăniță-Vodă

Cu grabnicele sărituri

A sprintenei lăcuste

Apare-un cal, la cotituri.

Nechezul înspumatei guri

Speria tăcerea din păduri

Și pacea văii-nguste.

În gura văii, lângă pod

Boierii stau cu frică;

Ei par o gloată de norod,

Pe cai pitici și plini de glod

În scări temutul voievod

Cu hohot se ridică.

Strângea de frâu și tremura:

Iar calul, ud de cale,

Pământu-n loc îl frământa

Și spuma alb-o mărita

Cu sânge roș ce picura

Din strânsele zăbale.

Când vrei să-i afli, nu-i aduni!

Boieri, nu vi-e rușine?

Vă văd așa de-atâtea luni,

N-aveți acasă cai mai buni?

Ori cum? Boieri, sunteți nebuni?

Vă bateți joc de mine?

E grea ocara ce ne-o faci

Spătarul îi răspunde.

Dar țara-i suptă de haraci,

De greci nebuni și de cazaci;

Săracă țara, noi săraci,

Și cai voinici, de unde?

N-ai bani de-un cal? Ia calul meu!

Boierii-n tremurare

Dau slujbe-n gând lui Dumnezeu,

Spătarul suflă des și greu,

Se pipăie la cap mereu

Să vadă de-l mai are.

Măria ta, vorbim și noi.

Ei, las-o încurcată!

Vă văd așa de rupți și goi

De latră câinii după voi!

Sânteți boieri, ori marțafoi?

Spătare, hai odată!

Și vodă sare jos din șea,

De frâu, fugaru-și ține.

Spătaru-ngălbenit privea,

Vedea ce e, și nu vedea,

Spătarul asta n-o credea

Spătaru-n urmă vine.

Așa, jupâne, ești cinstit,

Și-al tău să fie darul.

Dar frâul nu! Mi l-am oprit

Și vodă frâul l-a smuncit

Și-apoi cu frâul a lovit

Ponciș în ochi fugarul.

Cu ochii-nchiși și fulgerat

De spaima loviturii,

Se nalță roibu-nviforat,

S-azvârle-n lături și, turbat,

Ia câmpu-n goană, îndreptat

Spre râpele pădurii.

Se duce-orbiș, fără stăpân,

Cu vuiet ca furtuna.

Boierii-ncremeniți rămân

Iar coama calului păgân

Cu barba bietului bătrân

S-amestecă, sunt una.

Boieri! Mai ziceți-mi apoi,

Că vodă nu v-ajută!

Sunteți săraci, flămânzi și goi;

Dar fiecărui dintre voi

Eu am să-i dau un cal de soi,

Că-n grajd mai am o sută!

Sub patrafir

Părinte, eu mă-nec din piept

Și n-am puteri de vorbă multă ;

Cât voi putea vorbi m-ascultă

Să-ți spun în grabă tot și drept.

Aș vrea să-ncep cu fapte bune,

Dar n-am făcut, ori le-am uitat

Și raiu-n cap puțin mi-a stat.

Și-am fost și prost la numărat —

Și n-am ce spune.

N-aveam nici vreme. Tata-i mort

Și mama-i cu copii, sarmana.

Ei de la mine-așteaptă hrană,

Și grija numai eu le-o port

De-acum ei singuri să și-o poarte !

Mi-e milä de durerea lor,

De ei mi-e jale, nu că mor.

Dar cum e scris Că sunt dator

Și eu c-o moarte.

EU mă cunosc ; sunt păcătos,

Că prea am dus-o-n râs și-n glume…

Prea drag mi-a fost să fiu în lume,

Și-am prea iubit ce-a fost frumos !

Pe lângă vin, voinicii roată,

Și chiote pe deal în zori,

Și ziua luncile cu flori,

Și hora noaptea-n șezători,

Și viața toată !

Și mi-a plăcut în jurul meu

Să văd flăcăi pe bătătură

Și cobza cu isonu-n gură

Să-mi zornăie zorind mereu.

Să văd cum se cotesc șirete

Pe-ascuns nevestele, și-aprins

Se simt de peste brâu cuprins

Trupșorul cel subțire-ncins

Al unei fete.

Păgân sunt parcă, nu creștin !

Bisericos n-am fost, părinte,

Dar rar, când mi-am adus aminte,

M-am dus și eu ca să mă-nchin.

Eu am pe Dumnezeu în mine :

Mereu îl simt, și-l văd mereu —

Gândesc așa ! Mai știu și eu !

Dar, taică, las' că Dumnezeu

Va ști mai bine.

N-am dat în viață nimănui

Prilej să-mi poarte dușmănie,

Eu n-am putut să țin mänie

Că n-am avut, părinte, cui,

Măcar mi-au tot făcut-o unii !

Și n-am fost slab și nici fricos :

Pe opt ți-i dau grămadă jos —

Dar m-am ferit să-mi fac ponos

Cu toți nebunii.

O dată numai... P-un flăcău

L-am dat de ziduri, pentr-o fată

A doua zi a prins deodatä

La plug în deal să-mi pară rău,

Și nici la boi n-am dat mâncare

Și-n brazdă plugul l-am lăsat

Și ca nebun am alergat

Pe dealuri, pe flăcău să-l cat

Să-i cer iertare.

Și nu mai știu... atâta-i tot,

Ba, taică, stai ! E cu vecinul.

Pe palme m-alinta creștinul

Și drag m-avea ca pe-un nepot...

Și eu i-am sărutat nevasta !

EI moș, ea o copilă-abia.

Mi-a fost și milä, cum plângea,

Și, Doamne, ochi frumoși ce-avea —

Păcat e asta ?

Dac-am uitat ceva să spui,

Mi-e martur Dumnezeu, părinte,

C-am spus ce mi-a venit în minte

Și-oi spune tot, în fața Lui!

Și-acum canon... îl știu anume !

A fost așa, și n-aș cârti:

Canon e că nu pot trăi!

Și-ntr-altă lume n-o mai fi

Ca pe-astă lume.

Scara

Am găsit-o ieri în prun,

Dar să nu grăbiți ocara!

I-am luat în pripă scara.

Ea mă-njură: Ești nebun?

Pune scara!

Dacă-njuri, eu n-o mai pun!

Mai la urmă, pe-un cuvânt:

Să se lase sărutată

De atâtea ori deodată

Câți fuștei la scară sânt.

Sărutată

Lăudat fii, Tată sfânt!

Unsprezece, spune ea;

Eu zic: Bine, pe credință:

Doar o fi având știință,

Scara câți fuștei avea,

Pe credință

Asta e pierzarea mea!

Și-o sărut mereu-mereu:

Orice-ați spune, orice-ați face,

Nu știu cum, dar mie-mi place

Să sărut așa sunt eu!

Orice-ați face,

Doar e dat de Dumnezeu!

Dar te uită! Azi mă duc

Pe la ei, și iată scara!

Vrând să pui la cale țara,

N-am de lucru și m-apuc

Să-ntorc scara,

Și când colo, stau năuc!

Dau să număr la fuștei

Uite-i, frate, doisprezece!

Și-un cuțit prin piept îmi trece

Împlântat de mâna ei!

Doisprezece,

Iacă-mi moartea, dragii mei!

A greșit, îmi spuneți voi?

Cum de n-a greșit să-mi spuie

Treisprezece? Să mai suie,

Nu să-mi facă mai vreo doi!

Nu să-mi spuie

Că e miercuri, când e joi!

Zici că poate n-a știut

Când vorbea din prun cu mine?

Dar i-a numărat ea bine

Scoborându-i și-a tăcut!

Nu de mine,

Mi-e de dânsa, ce-a făcut!

M-a scurtat așa, știind!

Dacă-i fire mincinoasă,

Ce folos e că-i frumoasă?

Maica mea, auzi! S-o prind

Mincinoasă!

N-o mai cred, s-o văd murind!

Bradul

Bradu-mi spune bun cuvânt —

— „Să-i trimit ?" Mi-a spus: — Trimite-i!”

Tot m-am judecat cu mine:

Să dau bradului mai bine

Ori iubitei

Crezământ?

— „Nu-i trirnite!" zise ea.

— „Că n-am zor să ies în lume.

De-i trimiți, îi fac de-ocară,

Că-i arunc pe uși afară —

Scoate-mi nume

Cât or vrea!"

Am s-ascult de brad acum;

Fata minte cum îi vine.

Și trimit chiar asta-seară

Pețitori la ea s-o ceară —

Rău ori bine,

Tot un drum!

De-o fi, brade, să ghicești,

Îți încred o bogăție:

Leagăn am să fac din tine,

Și-un copil — de-o fi cu bine —

Ți-l dau șie

Să mi-l crești!

De mă-nțeli, te fac la noi

Poartă curții: să te-ajungă

Câte rele pierzătoare,

Să te bată ploi și soare,

Să te-mpungă

Vaci și boi!

Unul ca o sută

1895

Uite, de-ar fi lege-n țară

Să popim pe toți aceia

Cari fac vinului ocară

Și zoresc, că-i om nebun

Cine crede-n hori și-n fete -

Eu pe cinstea mea vă spun :

De m-ați bate-n toată ziua,

Nici de dascăl n-aș fi bun !

Însă, de-ar ieși vreo lege

Că nevestele de-acuma,

Nu bărbații, vor alege

Pe primar, și că-i iertat

Să se caute vrednicia

Numai după sărutat :

De v-ați pune-n cap cu toții,

Eu aș fi primar în sat !

Noi vrem pământ!

Flămând și gol, făr-adăpost,

Mi-ai pus pe umeri cât ai vrut,

Și m-ai scuipat și m-ai bătut

Și câine eu ți-am fost!

Ciocoi pribeag, adus de vânt,

De ai cu iadul legământ

Să-ți fim toți câini, lovește-n noi!

Răbdăm poveri, răbdăm nevoi

Și ham de cai, și jug de boi

Dar vrem pământ!

O coajă de mălai de ieri

De-o vezi la noi tu ne-o apuci.

Băieții tu-n război ni-i duci,

Pe fete ni le ceri.

Înjuri ce-avem noi drag și sfânt:

Nici milă n-ai, nici crezământ!

Flămânzi copiii-n drum ne mor

Și ne sfârșim de mila lor

Dar toate le-am trăi ușor

De-ar fi pământ!

De-avem un cimitir în sat

Ni-l faceți lan, noi, boi în jug.

Și-n urma lacomului plug

Ies oase și-i păcat!

Sunt oase dintr-al nostru os:

Dar ce vă pasă! Voi ne-ați scos

Din case goi, în ger și-n vânt,

Ne-ați scos și morții din mormânt;

O, pentru morți și-al lor prinos

Noi vrem pământ!

Și-am vrea și noi, și noi să știm

Că ni-or sta oasele-ntr-un loc,

Că nu-și vor bate-ai voștri joc

De noi, dacă murim.

Orfani și cei ce dragi ne sânt

De-ar vrea să plângă pe-un mormânt,

Ei n-or ști-n care șanț zăcem,

Căci nici pentr-un mormânt n-avem

Pământ și noi creștini suntem!

Și vrem pământ!

N-avem nici vreme de-nchinat.

Căci vremea ni-e în mâni la voi;

Avem un suflet încă-n noi

Și parcă l-ați uitat!

Ați pus cu toții jurământ

Să n-avem drepturi și cuvânt;

Bătăi și chinuri, când țipăm,

Obezi și lanț când ne mișcăm,

Și plumb când istoviți strigăm

Că vrem pământ!

Voi ce-aveți îngropat aici?

Voi grâu? Dar noi strămoși și tați

Noi mame și surori și frați!

În lături, venetici!

Pământul nostru-i scump și sfânt,

Că el ni-e leagăn și mormânt;

Cu sânge cald l-am apărat,

Și câte ape l-au udat

Sunt numai lacrimi ce-am vărsat

Noi vrem pământ!

N-avem puteri și chip de-acum

Să mai trăim cerșind mereu,

Că prea ne schingiuiesc cum vreu

Stăpâni luați din drum!

Să nu dea Dumnezeu cel sfânt,

Să vrem noi sânge, nu pământ!

Când nu vom mai putea răbda,

Când foamea ne va răscula,

Hristoși să fiți, nu veți scăpa

Nici în mormânt!

Hafis

De știi tu, băiete, să bei și să taci,

Haid' vino cu mine!

Ia cupa cea largă și-ai grijă ce faci

Ascunde-o bine,

Căci mufti ne-o vede și mufti ne-o ia.

Și mufti Ia urmă se pune și-o bea —

Și dăm de rușine!

În strada cea strâmtă e cârciumă-n fund;

Ghiaurii beau bine;

Când merg eu pe-acolo, ghiaurii s-ascund,

Cu spaimă, de mine.

Eu beau câte-o cană, beau două, ba trei;

Eu singur beau zece, de vorbă cu ei,

Și-i fac de rușine.

Îmi zise ghiaurul: — „Bătrâne poet,

Ia spune-mi, e bine?

Eu știu cä e vinul oprit de profet!”

— „Oprit e, creștine!

Dar nu e mirare, că eu îl iubesc,

Mirare-i că unii de-ai voștri-l hulesc,

Și-aceasta-i rușine!”

Ghiaurii au haine lipite pe ei;

De dânșii e bine:

Bei vinul, și mufti nu-ntreabă „ce bei?”

Dar alta-i la mine!

Ulciorul plin, unde sa-l pot eu dosi ?

Dar haina-mi e largă — mai largă de-ar fi,

Că scap de rușine!

De știi tu, băiete, să bei și să taci

Haid' vino cu mine;

Al meu să rămâie, de-i rău ce tu faci,

Și-al tău, de-i un bine!

Ah, tulbure-i, Doamne, impulsul sorbet

Și limpede-i vinul oprit de profet —

Alah! Mi-e rușine.

Voichița lui Ștefan

Doamna lângă Ștefan vine,

Blândă-n vorbe și-n purtat:

Doamne, iar ești supărat!

Sunt, Voichiță, pentru tine!

Zăpăcită doamna sta

Și-nflorită de rușine:

Ce-am făcut, măria-ta?

Tu?... Nimic! Și vodă strânge

Mâna doamnei, gânditor.

Șerpii-și au culcușul lor...

Ah, Voichițo, cum aș plânge!

Rău ca Radu nimeni nu-i:

Uite-n pumni așa aș frânge

Gât de lup cum e al lui!

Doamna i-a pătruns cuvântul,

Până-n suflet i-a pătruns.

El tăcea, ea n-a răspuns.

Noapte e, și bate vântul,

Și prin noapte, cu vreo doi

Tari să bați cu ei pământul.

Pleacă Ștefan la război.

Dintr-același ceas Voichița

Nu s-a mai oprit din plâns.

Brâu pe trup ea n-a mai strâns.

Nu și-a mai gătit cosița.

În genunchi, c-un dor păgân

Ea sărută iconița

Maicii Domnului, din sân,

Unu-i soț, iar altu-i tată,

Pentru care se ruga?

Zile-ntregi ea se lupta

De fiori cutremurată;

Când avea pe soț în gând

Ea se pomenea deodată

Pe părinte blestemând.

Ah, de-ar fi un zid de-aramă

Între dânșii, până-n nori!

Și prin plâns adeseori

Îi părea că ei o cheamă

Să-i împace! Ea, dar cum?

Pe ea cine-o bagă-n seamă?

Prutul să-l oprești din drum!

Și-ntr-o zi, sătui de sânge,

Iată-i, moldovenii vin,

Sufletul, de milă plin,

Al Voichiței cum se frânge:

Pentru soțul ei dorit

Râde veselă, și plânge

Pentru-un tată biruit.

Ea cu pași grăbiți pornește

Să-și cuprindă soțu-n prag;

Ochii-i stinși s-aprind de drag,

Ștefan însă ocolește

Ochii doamnei, e pripit.

Iar Voichița nu-ndrăznește

Nici să-i zică bun sosit.

Tu mă știi, Voichițo, bine!

Neamul vostru-i neam de hoți,

Și-i voi dușmăni pe toți,

Cum te dușmănesc pe tine!

Am să-i curm pe-ai tăi de veci

Nu mai poți trăi cu mine:

Tu ai mamă, poți să pleci.

Doamna-ngălbenind scoboară

Ochii umezi în pământ,

Făr-a zice vrun cuvânt.

Iese-apoi. I-a spus s-o doară,

Și-a durut-o ce i-a spus

Un altar ce se doboară

Când vin trăsnete de sus!

Și rămas acum viteazul

Singur în iatac, și-a pus

Capu-n mâini, pe gânduri dus.

El și-a potolit necazul

Dar pe doamnă o iubea!

Și-ngropând în coif obrazul

Ștefan vodă-acum plângea!

Doina

Copilo, tu ești gata

De-a pururea să plângi!

Și când ești tristă, Doino,

Tu inima ne-o frângi.

Dar nu știu cum, e bine

Când plângi, că-n urma ta

Noi plângem toți, și-amarul

Mai dulce ni-e așa.

Și toate plâng cu tine

Și toate te-nțeleg,

Că-n versul tău cel jalnic

Vorbește-un neam întreg.

Pe fete-n faptul serii

Le-ntâmpini la izvor,

Tu singură stăpână

Pe sufletele lor.

Le-nveți ce e iubirea

Și râzi cu ochi șireți,

Deodat-apoi te-ntuneci

Și cântece le-nveți:

Să cânte ziua-n luncă

Și seara când se-ntorc,

Când triste-n pragul tinzii

Stau singure și torc.

Când merg flăcăi la oaste

Cu lacrimi tu-i petreci

Și stai cu ei, ți-e milă

Să-i lași pustii, să pleci.

Cântând le-aduci aminte

De-o fată din vecini,

De mame și de-ogorul

Umplut acum de spini.

Și când i-omoară dorul

Și-n jurul tău se strâng,

Pui fluierul la gură

Și cânți, iar dânșii plâng.

E plin de oameni câmpul,

Tu, Doino,-n rând cu ei.

Moșnegi și oameni tineri

Și tinere femei

Adună fânu-n stoguri

Și snop din spice fac

Din scutece copilul

Când plânge-n săhăidac

Te duci și-l joci pe brațe

Și-l culci apoi pe sân,

Și-i cânți s-adoarmă-n umbra

Căpițelor de fân.

Din văi tu vezi amurgul

Spre culmi înaintând,

Pe coaste-auzi pâraie

Prin noapte zgomotând,

Și-asculți ce spune codrul

Când plânge ziua-ncet

Ah, toate, Doino, toate

Te fac să fii poet.

Și, singură cu turma,

Privind pierdută-n zări

Spui munților durerea

Prin jalnice cântări.

Pe deal românul ară

Slăbit de-amar și frânt.

Abia-și apasă fierul

În umedul pământ.

Tu-l vezi sărman, și tremuri

Să-l mângâi în nevoi.

Și mergi cu el alături

Cântând pe lângă boi.

Iar bieții boi se uită

Cu milă la stăpân

Pricep și ei durerea

Sărmanului român.

Eu te-am văzut odată

Frumoasă ca un sfânt,

În jur stăteau bătrânii

Cu frunțile-n pământ.

Cântai, ca-n vis, de-o lume

Trăită-ntr-alte vremi,

De oameni dragi, din groapă

Pe nume vrând să-i chemi.

Și-ncet, din vreme-n vreme,

Bătrânii-n jur clipeau

Și mânecile hainei

La ochi și le puneau.

Dar iată! Cu ochi tulburi

Tu stai între voinici,

Te văd cum juri și blestemi

Și pumnii ți-i rădici!

Pribegi de bir și clacă,

Copii fără noroc,

Tu-i strângi în codru noaptea

Sub brazi pe lângă foc.

Și cânți cu glas sălbatec,

Și-n jur ei cântă-n cor

Cântări întunecate

Ca sufletele lor.

Când știi haiduci în codru

Te prinzi cu ei fărtat,

Li-arăți poteci ascunse,

Pe stânci le-așterni tu pat.

Când pun picioru-n scară,

Ții roibul lor de frâu;

Grăbit, când prind ei pușca,

Scoți plumbii de la brâu:

Iar când ochesc, cu hohot

Tu râzi, căci plumbii moi

S-au dus în piept de-a dreptul

Spurcatului ciocoi.

Ai tăi suntem! Străinii

Te-ar pierde de-ar putea;

Dar când te-am pierde, Doino,

Ai cui am rămânea?

Să nu ne lași, iubito,

De dragul tău trăim:

Săraci suntem cu toții,

Săraci, dar te iubim!

Rămâi, că ne ești doamnă

Și lege-i al tău glas,

Învață-ne să plângem

C-atât ne-a mai rămas!

Minciuna creștinilor

Proconsulul îi judeca

În largul tribunal din piață .

Avea doi popi creștini în față .

Un scriitor din ceata sa

S-a ridicat ca să citească

Dovezi și vorbe ce s-au spus

De cei ce cred într-un Isus

Și despre legea creștinească .

— „Ei sunt o seamă de iudei

Răutăcioși din cale-afară .

Cu ceialalți iudei din țară

Se gâlcevesc ca de-obicei .

Ei au un zeu, dar fară nume :

Ei râd când noi jurăm pe zei :

Iar a muri, așa zic ei,

E cel mal mare bun din lume !"

A râs proconsulul: — „De-l vor ,

Să fie-al lor de-acuma bunul !

Dar știu ca n-o să vrea nici unul

Căci e minciună spusa lor :

Hristos muri-n grozavă silă ,

Dar nu de bunăvoia lui :

Ei de-ndărătnici spun ce nu-i

Și de-ndărătnici nu mi-e milă !"

Dar iată, până când în chin

Se zvârcolesc cei doi pe roată ,

Alți doi se dezlipesc din gloată

Și-n fața judecății vin .

— „Omoară-ne !" — „Vă-nșeală gândul .

Că mă siliți la crezământ !

Dar nu vă cred, și gata sânt

Să vă omor pe toți de-a rândul ."

O-ntreagă ceată din popor

Spre tribunal acum pășește .

Mirat proconsulul privește :

Sunt ei nebuni, ori moartea lor

E-ntr-adevăr credință vie ?

— „Mințiți! și-aruncă pumnii-n sus .

A fost un mincinos Isus...

Câți vreau să moară deci, să vie !"

Dar când văzu că dânșii vin

Mulțime multă, să-i omoare ,

De-abia se ține pe picioare

De multă furie-Antonin .

—„Pornesc pe capul meu nebunii

Voi moartea de la mine-o vreți ?

Ah, ticăloșilor, n-aveți

Destule râpi, destule funii ?"

El dă un semn. Și-un grabnic stol

De călăreți izbesc poporul

—„ Ei știu că e păcat omorul ,

De-aceea mor... Să-mi faceți gol

În jurul meu ! O simt eu bine ,

Că moartea-i singurul lor țel ,

Dar ei träiesc c-un gând mișel ;

Să facă toți călău din mine !"

Și-n laturi se azvârl acum

Cu vuiet îngrozit păgânii ,

—„ A, iată-i! Mi s-adună câinii ,

Stau blânzi și nemișcați în drum

Să-i calce caii... mor grămadă...

Loviți-i dar și-i spânzurați...

Și câinilor mâncare-i dați

Și-i jupuiți de vii pe stradă !

Ei cred ce spun ! Dar vreau sä dau

De ei societății seamä !

Tot rău-i stânjenit de teamă ,

Și team-acești nemernici n-au !

Când n-are zei această gloată ,

Ce crime poate face ea !

Și când pedeapsa cea mai grea

E pentru ei nimica toată !"

Seara

Ai durat prin aer punte

Din fâșii de foc: te-ai dus

Tot mai sus și tot mai sus

Stai acum pe-un vârf de munte

Și-ți întorci senina frunte

Spre apus.

Roșii, ca o lună nouă

Ai tu hainele subțiri,

Lungi și fără-mpodobiri.

Iar pe tâmplele-amândouă

Porți, strălucitori de rouă,

Trandafiri.

Ochii-i ții la soare țintă,

Și cu ochii tu-l desmierzi:

E flăcău și-acum îl pierzi,

Și ți-e drag, și stai ca frântă ...

El s-a dus, și jalnic cântă

Codrii verzi.

Umed aer te-mpresoară

Și-n durerea ta atunci

Rupi cununa și-o arunci:

Roșii flori prin aer zboară

Desfoiate, ca să moară

Jos prin lunci.

Plângi acum. Te-a-nvins iubirea!

Albe lacrimi cad pe flori

Și pe frunze, când scobori

Plânsă către văi privirea.

Și-o să plângă toată firea

Până-n zori.

Te-a cuprins necaz deodată

Și din ochi cu ciudă strângi,

Parc-ai vrea să rupi, să frângi

Să-ți răzbuni, frumoaso fată

Parcă lumea-i vinovată

Că tu plângi!

De pe turn - ce-i el de vină? -

Aurul tu ni-l despoi;

De pe ape iai apoi

Ce-i argint și ce-i lumină!

Codrii tu, de ciudă plină,

Ni-i lași goi.

Fluturii de prin vâlcele

Tu-i ascunzi acum cu zor,

Culci în cuiburile lor

Veselele rândunele,

Și pe ușa dragii mele

Pui zăvor.

Iar în urmă, răzbunată,

Moartea cum o simți venind.

Cu mânie tresărind

Scuturi fruntea-ntunecată

Și-atunci pletele-ți, deodată

Se desprind.

Peste brațele rotunde,

Peste pieptul tău frumos,

Ca un râu întunecos

Părul ți se varsă-n unde

Și din creștet el te-ascunde

Până jos.

Cu mișcări nespus de line

Tu te nalți apoi spre cer;

Văi și lunci și toate pier -

Neagră-n urmă-ți Noaptea vine,

Fâlfâind din aripi pline

De mister.

La paști

Prin pomi e ciripit și cânt,

Văzduhu-i plin de-un roșu soare,

Și salciile-n albă floare

E pace-n cer și pe pământ.

Răsuflul cald al primăverii

Adus-a zilele-nvierii.

Și cât e de frumos în sat!

Creștinii vin tăcuți din vale

Și doi de se-ntâlnesc în cale

Își zic: Hristos a înviat!

Și râde-atâta sărbătoare

Din chipul lor cel ars de soare.

Și-un vânt de-abia clătinitor

Șoptește din văzduh cuvinte:

E glasul celor din morminte,

E zgomotul zburării lor!

Și pomii frunțile-și scoboară

Că Duhul Sfânt prin aer zboară.

E liniște. Și din altar

Cântarea-n stihuri repetate

Departe până-n văi străbate

Și clopotele cântă rar:

Ah, Doamne! Să le-auzi din vale

Cum râd a drag și plâng a jale!

Biserica, pe deal mai sus,

E plină astăzi de lumină,

Că-ntreaga lume este plină

De-același gând, din cer adus:

În fapta noastră ni e soartea

Și viața este tot, nu moartea.

Pe deal se suie-ncetișor

Neveste tinere și fete,

Bătrâni cu iarna vieții-n plete;

Și-ncet, în urma tuturor,

Vezi șovăind câte-o bătrână

Cu micul ei nepot de mână.

Ah, iar în minte mi-ai venit

Tu, mama micilor copile!

Eu știu că și-n aceste zile

Tu plângi pe-al tău copil dorit!

La zâmbet cerul azi ne cheamă

Sunt Paștile! Nu plânge, mamă!

Fata mamei

În vaduri ape repezi curg

Și vuiet dau în cale,

Iar plopi în umedul amurg

Doinesc eterna jale.

Pe malul apei se-mpletesc

Cărări ce duc la moară—

Acolo, mamă, te zăresc

Pe tine-ntr-o căscioară.

Tu torci. Pe vatra veche ard,

Pocnind din vreme-n vreme,

Trei vreascuri rupte dintr-un gard,

Iar flacăra lor geme:

Clipește-abia din când în când

Cu stingerea-n bătaie,

Lumini cu umbre-amestecând

Prin colțuri de odaie.

Cu tine două fete stau

Și torc în rând cu tine;

Sunt încă mici și tată n-au

Și George nu mai vine.

Un basm cu pajuri și cu zmei

Începe-acum o fată,

Tu taci ș-asculți povestea ei

Și stai îngândurată.

Și firul tău se rupe des,

Căci gânduri te frământă,

Spui șoapte fără de-nțeles,

Și ochii tăi stau țântă.

Scapi fusul jos; nimic nu zici

Când fusul se desfiră...

Te uiți la el și nu-l rădici,

Și fetele se miră.

...O, nu! Nu-i drept să te-ndoiești!

La geam tu sari deodată,

Prin noapte-afară lung privești—

—„Ce vezi?“ întreab-o fată.

—„Nimic... Mi s-a părut așa!“

Și jalea te răpune,

Și fiecare vorbă-a ta

E plâns de-ngropăciune.

Într-un târziu, nerădicând

De jos a ta privire:

— „Eu simt că voi muri-n curând,

Că nu-mi mai sunt în fire.

Mai știu și eu la ce gândeam?

Aveți și voi un frate...

Mi s-a părut c-aud la geam

Cu degetul cum bate.

Dar n-a fost el!... Să-l văd venind,

Aș mai trăi o viață.

E dus, și voi muri dorind

Să-l văd o dată-n față.

Așavrea poate Dumnezeu,

Așa mi-e datul sorții,

Să n-am eu pe băiatul meu

La cap, în ceasul morții!“

Afară-i vânt și e-nnorat,

Și noaptea e târzie;

Copilele ți s-au culcat—

Tu, inimă pustie,

Stai tot la vatră-ncet plângând:

E dus și nu mai vine!

Ș-adormi târziu cu mine-n gând

Ca să visezi de mine!

În miezul verii

O fâșie nesfârșită

Dintr-o pânză pare calea,

Printre holde rătăcită.

Toată culmea-i adormită,

Toată valea.

Liniștea-i deplin stăpână

Peste câmpii arși de soare,

Lunca-i goală: la fântână

E pustiu; și nu se-ngână

Nici o boare.

Numai zumzetul de-albine,

Fără-ncepere și-adaos,

Curge-ntruna, parcă vine

Din adâncul firii pline

De repaos.

Și cât vezi în depărtare

Viu nimic nu se ivește...

Iată însă, colo-n zare,

Mișcător un punct răsare

Și tot crește.

Poate-i vrun bătut de soartă

Care-aleargă pe câmpie

Într-atâta lume moartă!

Dor îl mână, griji îl poartă,

Domnul știe!

Poți acum să-l vezi mai bine:

E femeie, o sărmană,

Strâns la piept în scutec ține

Un copil; și-n sârg ea vine,

Vine-n goană.

De călduri dogoritoare,

Foc aprins îi arde chipul;

Un cuptor e roșul soare,

Și cărbune sub picioare

E nisipul.

Când ajunge la fântână,

Jos pe-o pajiște săracă

Pune-odorul ei. Din mână

Saltă cumpăna bătrână

Și se pleacă.

Scârțâind, din nou ea crește.

Mama toarnă cu tot zorul

Apă-n pumni, și se grăbește

La copil și-i răcorește

Obrăjorul.

Bea apoi și ea pe fugă.

Merge iarăși după asta

La copil și-i dă să sugă;

Frânt-apoi, pe-o buturugă

Stă nevasta.

Și e liniște pe dealuri

Ca-ntr-o mănăstire arsă;

Dorm și-arinii de pe maluri

Și căldura valuri-valuri

Se revarsă.

Nici un nor văzduhul n-are

Foc sub el să mai ascunză;

Nici o pasăre prin zare,

Nu se mișcă-n lumea mare

Nici o frunză.

Singur vântul, colo, iată.

Adormise la răcoare

Sub o salcie plecată

Somnuros în sus el cată

Către soare.

Mai e mult! Și ca să-i fie

Scurtă vremea, până pleacă,

El se uită pe câmpie,

Fluieră și nu mai știe

Ce să facă.

Dar deodată se oprește:

Peste ochi își pune-o mână

Și zâmbind copilărește

Curios și lung privește

Spre fântână!

Iarna pe uliță

A-nceput de ieri să cadă

Câte-un fulg, acum a stat,

Norii s-au mai răzbunat

Spre apus, dar stau grămadă

Peste sat.

Nu e soare, dar e bine,

Și pe râu e numai fum.

Vântu-i liniștit acum,

Dar năvalnic vuiet vine

De pe drum.

Sunt copii. Cu multe sănii,

De pe coastă vin țipând

Și se-mping și sar râzând;

Prin zăpadă fac mătănii;

Vrând-nevrând.

Gură fac ca roata morii;

Și de-a valma se pornesc,

Cum prin gard se gâlcevesc

Vrăbii gureșe, când norii

Ploi vestesc.

Cei mai mari acum, din sfadă,

Stau pe-ncăierate puși;

Cei mai mici, de foame-aduși,

Se scâncesc și plâng grămadă

Pe la uși.

Colo-n colț acum răsare

Un copil, al nu știu cui,

Largi de-un cot sunt pașii lui,

Iar el mic, căci pe cărare

Parcă nu-i.

Haina-i măturând pământul

Și-o târăște-abia, abia:

Cinci ca el încap în ea,

Să mai bată, soro, vântul

Dac-o vrea!

El e sol precum se vede,

Mă-sa l-a trimis în sat,

Vezi de-aceea-i încruntat,

Și s-avântă, și se crede

Că-i bărbat;

Cade-n brânci și se ridică

Dând pe ceafă puțintel

Toată lâna unui miel:

O căciulă mai voinică

Decât el.

Și tot vine, tot înoată,

Dar deodată cu ochi vii,

Stă pe loc să mi te ții!

Colo, zgomotoasa gloată,

De copii!

El degrabă-n jur chitește

Vrun ocol, căci e pierdut,

Dar copiii l-au văzut!

Toată ceata năvălește

Pe-ntrecut.

"Uite-i, mă, căciula, frate,

Mare cât o zi de post

Aoleu, ce urs mi-a fost!

Au sub dânsa șapte sate

Adăpost!"

Unii-l iau grăbit la vale,

Alții-n glumă parte-i țin

Uite-i, fără pic de vin

S-au jurat să-mbete-n cale

Pe creștin!

Vine-o babă-ncet pe stradă

În cojocul rupt al ei

Și încins cu sfori de tei.

Stă pe loc acum să vadă

Și ea ce-i.

S-oțărăște rău bătrâna

Pentru micul Barba-cot.

"Ați înnebunit de tot

Puiul mamii, dă-mi tu mâna

Să te scot!"

Cică vrei să stingi cu paie

Focul când e-n clăi cu fân,

Și-apoi zici că ești român!

Biata bab-a-ntrat în laie

La stăpân.

Ca pe-o bufniț-o-nconjoară

Și-o petrec cu chiu cu vai,

Și se țin de dânsa scai,

Plină-i strâmta ulicioară

De alai.

Nu e chip să-i faci cu buna

Să-și păzească drumul lor!

Râd și sar într-un picior,

Se-nvârtesc și țipă-ntruna

Mai cu zor.

Baba și-a uitat învățul:

Bate,-njură, dă din mâini:

"Dracilor, sunteți păgâni?

Maica mea! Să stai cu bățul

Ca la câini!"

Și cu bățul se-nvârtește

Ca să-și facă-n jur ocol;

Dar abia e locul gol,

Și mulțimea năvălește

Iarăși stol.

Astfel tabăra se duce

Lălăind în chip avan:

Baba-n mijloc, căpitan,

Scuipă-n sân și face cruce

De Satan.

Ba se răscolesc și câinii

De prin curți, și sar la ei.

Pe la garduri ies femei,

Se urnesc mirați bătrânii

Din bordei.

"Ce-i pe drum atâta gură?"

"Nu-i nimic. Copii ștrengari."

"Ei, auzi! Vedea-i-aș mari,

Parcă trece-adunătură

De tătari!"

Ispita

Ei, acum te uiți la cană,

Că s-a spart! Dar dă-o-n foc!

Nu-mi fi inimă dușmană

Când vezi răul lângă mine

Haide, prinde-mă mai bine

De mijloc!

Uite-mi hainele, ca spuma,

Le-am țesut cu mâna mea;

Zici în gândul tău acuma:

Ce mai pui de căprioară!

Vezi, așa o văduvioară

Mi-ar plăcea!

Ha, ha, ha! Să-ți meargă veste

De șiret!... Ei, cine-mi ești!

Tragi cu ochiul la neveste;

Treci prin sate ca-mpărații

Da te-or bănui bărbații

Și-o pățești!

Spune-mi drept: ți-au spus vrodată

Popii că păcate-ți scriu

Dacă-mbrățișezi vreo fată?

Să nu-i crezi! Ei știu Psaltirea,

Dar ce foc o fi iubirea

Nici nu știu.

Nu-ți plac ochii verzi? Ei, iacă!

Uite-ai mei! Nu te uita

Prea cu dor, că pot să-ți placă!

O, sunt tineri zeci și sute

Cari ar vrea să mi-i sărute

Și eu ba!

Hoțule! Te uiți la mine;

Știu eu ce gândești acum,

Că de-aceea ți-e rușine

Eu de-aș fi flăcău odată

Nu m-aș rușina de-o fată

Nicidecum.

Iacă... stau pe la fântână!

Dă-mi cârligul... Aoleu,

Nu mă strânge-așa de mână!

Nu m-ai strâns? Și-ți vine-a plânge?

Haid degrabă și mă strânge,

Că eu vreu.

Crezi că nu? Ba cum s-arată

Știi tu fata cum s-o-mpaci.

Ori te superi tu pe-o fată

Când o strângi și ea te-njură?

N-ai pățit? Ia taci din gură,

Că te faci!...

Și mi-e cald! Și uite-n față

Sunt aprinsă; și zău nu,

Nimeni nu m-a strâns în brață

Mijlocelul meu frângându-l

Dacă n-ai de-acuma gândul,

Poate tu!

Vrei să bei? Și nu ți-e teamă

Că mi-e olul descântat?

Cine bea să poarte seamă

Să sărute pe stăpâna

Olului... nu pune mâna,

Că te bat!

Ei, mă duc acum. Deseară

Iarăși viu! Și spune-mi drept

Vii și tu? Te-ntâmpin iară

Ca și ieri, cu vase pline!

Nu veni!... Și să știi bine

Că te-aștept!

Dragoste învrăjbită

I

Fata sta la poartă, mă-sa la prilaz

Nu știu ce-avea fata, că-i era necaz

Și umbla de colo până colo beată.

O vedea și mă-sa că e supărată

Și că-i joacă-n lăcrămi ochii arși de foc,

O vedea prin casă că se-nvârte-n loc;

Prinde-n mâini un lucru numai ca să-l prindă,

Iese-n tindă, intră, iarăși iese-n tindă

Și frământă casa cu nimic, așa.

Ieri, cât a fost ziuă, nu s-astâmpăra

Nici cât bați în palme, și-alerga silhuie,

O trudea vreo taină și-ar fi vrut s-o spuie

Și de multă trudă, n-a vorbit deloc.

S-a culcat în urmă supărată foc

Și prin somn întruna a vorbit cu șoapte.

Astă-dimineață s-a sculat de noapte

Și-a tors două fuse până s-au sculat

Ceialalți ai casei. Și-avea plânsă fața.

N-a vrut să mănânce. Toată dimineața

N-a vorbit nici două, iar când a-nceput

Mă-sa cu ocară, fata s-a făcut

Albă și-apoi verde și-a izbit din mână

Fusul plin și furca și-a umplut de lână

Lavițele vetrei. Bine, fă, dar ce-i?

A luat în urmă cusătura ei

Cea cu flori cămașă, soare de frumoasă

Și s-a dus în pragul tindei, ca să coasă.

Dup-un ceas de vreme, mamă-sa venind

Nu știu ce să-i spuie, s-a crucit privind

Cusătura fetei: Nu vezi că se pierde?

Unde-ar fi cu galben, ai cusut cu verde;

Crucile pe umăr nu le-ai dus în șir.

Numără, Simino, numără pe fir;

Trei le treci și două le desparți deoparte,

Ca să iasă forma scrisă ca la carte.

Florile altiței, tu le spânzuri sus,

Roșul de pe margini uite cum l-ai pus!

Și-ai cusut cu negrul fluturii pe coate!...

A văzut Simina greșurile toate

Și-a început să taie cusătura-n rând.

Se uita la pânză! dar nebunu-i gând

Alerga departe, numai foc și pară.

Când se-ntoarse-n urmă mamă-sa de-afară

Și-a pus mâna-n șolduri și-a privit-o drept:

Ai stricat, Simino, ce-ai cusut la piept!

Ce-a fost bun: păi, uite mânecile-s rele!

Ce-ai făcut? Stai beată și te uiți la ele!

Ea prinzându-și toate sculele-ntr-un loc

Le-azvârli deoparte: Dă-le, mamă,-n foc!

II

Avea biata fată ca de ce să-și poarte

Sâmbetele însăși. Zi, că și la moarte

S-a gândit Simina, dar la asta nu.

Mă-sa e de vină! Mă-sa-i zise: Du

Câteva și Linei, că și ea-ți aduce!

Lina! Parcă fetei îi venea s-apuce

Și de gât s-o strângă până va muri

Lina, că din dânsa doar le răsări

Cearta cu Lisandru! Lina-i vinovată!

Ieri, de la chindie, și-astăzi ziua toată

S-a izbit cu gândul, tot pe gânduri stând,

Parcă e cu farmec! Tot același gând,

Parcă-i sta Lisandru prapur înainte!

Se muncea Simina să-și aduc-aminte

Când s-au prins la ceartă, pentru ce și cum?

Ce-a zis el? Și dânsa ce-a răspuns, și-n drum

Cine-a fost s-audă? El a zis: Ei lasă,

Pentru-atâta lucru nu fi mânioasă!

Dac-am zis-o, iartă, n-am să ți-o mai zic.

Ea s-a-ntors grăbită, n-a răspuns nimic

Și-a plecat. Lisandru într-un suflet vine:

Nu te las, Simino, vreau să mor mai bine!

Nu te las acasă! Stăi, că faci păcat!

Uite, dă-mi o palmă și să fiu iertat!

El a hărțuit-o, n-a lăsat-o-n pace

Și-o silea să râdă. Hoața se preface!

Ea smucindu-și însă grabnic brațul drept

L-a lovit cu pumnul mânioasă-n piept

Ca s-o lase-n pace! Și-a plecat, nebuna!

Asta-i ce o doare, asta numai una:

L-a lovit! Lisandru, ca trăsnit, cum sta,

A privit în urmă-i și-a strigat așa:

Nu te cunoscusem, fă, mai dinainte!

Dar așa ți-e portul? Bine, ține minte:

De pe mine-ți crească iarbă verde-n prag.

Rău e și Lisandru. Dacă-l are drag

Într-atâta fata și el știe bine,

Cum îl rabdă locul, Doamne, cum îi vine

Suflet să mai umble zile supărat

Pentru-o vorbă numai? El e om bărbat,

N-o să-și prindă doară mintea c-o femeie

Pentru ce s-aprinde? pentru ce să ieie

De bani buni prostia oricărei femei?

Vezi, a lui e vina! Nu e vina ei,

A voit să-și bată joc de ea, s-o strângă

Cu țâțâna ușii și-i venea să plângă

De necaz! Sărmana, ea s-a încrezut

Și-acum el în urmă vezi ce i-a făcut:

I-a spus verde-n față că-i mai place Lina!

Ea-l iubește, biata, cum iubești lumina

Ochilor, și toate-toate i le-a dat

Și-acum el o poartă gurilor prin sat,

O-nglotește-n vorbe ca pe-o vinovată

Tuturor le spune, că Simina-i fată

Mai așa și-altminteri, toți știu de la el

Că pe-un braț Simina are un negel:

Vezi cum vine, Doamne, peste om năpastea?...

Toată ziua fata s-a gândit la astea

Și din toate una mai mult răsărea:

Și-a bătut Lisandru joc numai de ea.

Și gemea Simina, foc acum pe dânsul,

Și strângea din gură să-și înghită plânsul.

III

A venit Joiana. Fata și-a luat

Donița, să mulgă. Era bine seară.

Cald bătea prin frunze vânt de primăvară.

Fratele Siminei, Nicu, tremurând,

Sta-n cămașa-i lungă de copil, ținând

Lumânarea-n preajma doniței. Deodată

El clătește ceara și-ngânând arată

Pe pământ cu mâna: Uite ce-ai făcut.

Și târziu la urma urmei a văzut

Fata că de lapte donița e goală:

Mult pe jos mulsese, și-altă parte-n poală

Nicu e de vină! Nu mai văd defel!

Și-l izbi deoparte, și-a lovit în el.

Și plângând copilul și-a cătat cărarea.

Ea luând din mână-i volnic lumânarea

O lipi de-o piatră ca să mulgă iar.

Nu mai era lapte și mulgea-n zadar

Ugerul. Iar vaca poate niciodată

N-a mai fost ca astăzi neastâmpărată

Și-a-ncetat Simina, ca s-a ostenit.

Când era prin tindă, ea și-a amintit

C-a lăsat aprinsă albă lumânare.

D-apoi ce? Atâta pagubă mai mare!

Și-i sări deodată gândul la vițel:

N-a lăsat în uger lapte pentru el

Și-l auzi, sărmanul, cât de jalnic muge:

Ei, dar ce-i o noapte! Mâine-n zori va suge!

Și-a nălțat din umeri. Iac-așa!... Ce-i pasă!

A intrat aprinsă și grăbită-n casă,

Donița punând-o după ușă-n cui.

Mă-sa stă crucită. Păi acol-o pui?

Vino și strecoară laptele odată!

Ea prinzându-și grabnic vasul, i-l arată

Mă-sei și-l izbește: Ce să mai strecor?

Și răstit se-ntoarse fata-ntr-un picior.

Și s-a-ntors și mă-sa negrăind de teamă,

Nu cumva să bage omul ei de seamă,

Ce isprăvi îi face fata, c-apoi joc!

Și s-au pus la cină. Fata sta la foc

Și când zise mă-sa: Haida, fă, la cină!

Nu mănânc! răspunse și ieși-n grădină.

IV

Se-nserase bine. Turmele trecând

Zângăneau vrun clopot, și veneau pe rând

De la câmp. Amurgul înnegrise zarea.

S-auzea-n departe tremurat cântarea

Buciumului jalnic, ca un psalm în vânt.

Și plângea Simina și privea-n pământ

Și-și vedea viața toată pustiită

Dintr-o vorbă numai! Se simțea slăbită

Ca d-un veac de boală. Toate-acum s-au dus!

Și din ce? Simina n-avea chip de spus.

Ieri, de către seară, a plecat Simina

Ca să duc-o mustră de cusut la Lina,

Prietena ei, poate cea mai bună-n sat

Mă-sa-n târg fusese ieri și-a cumpărat

Mere; și Simina a luat trei mere

Să le ducă Linei. Și Lisandru-i cere,

Întâlnind-o-n stradă, mărul cel ținut

Pentru el! Ea-l dete însă necerut:

De pe piept cămașa vesel ea-și desface,

Singur el s-aleagă mărul care-i place.

Dar dacă iau două? Bine, dacă vrei,

Îmi ajunge unul! Dar dacă iau trei?

Și Simina râde: Mi le iei pe toate!

Dacă-ți place, ia-le! Tu te superi, poate?

Nu, Lisandre; uite, aș fi vrut, așa,

Să dau Linei unul. Lasă, că-i voi da

Altă dată; Lina n-are doar să piară!

Dacă-i pentru asta, fac eu astă-seară

Să-ntâlnesc pe Lina, să-i dau mărul, vrei?

Eu ți le dau ție, nu i le dau ei.

Bine, îi dau mărul, spui că-i de la mine,

Și-așa mi-e mai dragă Lina decât tine.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

V

Ea stătea pe laiț sub cireș. Cu ea

A venit și Turcu. Liniștit ședea

Câinele de-alături și-și privea stăpâna.

Brațul stâng nălțându-l, ea-și aduse mâna

Până peste-obrajii rumeni și învolți,

Iar cu mâna dreaptă, apucând de colț

Mâneca ei stângă, își ștergea plânsoarea.

Se pornise vântul prin cireș, și floarea

A-nceput să ningă șișăind domol,

Și cădea pe pieptul și pe brațul gol

Al Siminii, stându-i albă-n poala rochii.

Două-trei flori poate au ajuns în ochii

Câinelui, și-n urmă câinele-a-nceput

Mârâind să miște capul. A tăcut

Câteva clipite și-a-nceput mai tare.

Fata, tresărită, se mira ce are

Câinele, și blândă ea l-a mulcomit.

N-auzea nimica. Vântul a clătit

Ramura pe care sta vro păsărică

Și dormea, și biata s-a zbătut de frică,

Și-acel zgomot dase cânelui prepus.

Ce-ntuneric! Fata s-a izbit în sus,

Și simțea că-i arde capul tot, ca focul,

Și de-amar năvalnic n-o mai ține locul.

Prea sunt eu nebună! Și pe când zicea

S-a nălțat cu totul, hotărât avea

Gândul să se ducă liniștit în casă.

Dar simțea o mână grea cum îi apasă

Pieptul și-o sugrumă, și o ține drept.

Ce să fac în casă? Dar aici ce-aștept?

Și-i venea să țipe ca dintr-o pădure

Și-i venea să urle ca din foc, să-njure,

Și-i venea să plece, noaptea cum era,

La Lisandru-acasă. Ce e de-ar pleca?

L-ar găsi prin curte, l-ar găsi la cină,

L-ar ruga, spunându-i că el nu-i de vină

Și plângând i-ar zice: Nu fi supărat,

Bate-mă, Lisandre, că nu faci păcat!

El e bun ca lumea, el le iartă toate,

El nu ține minte și-ar ierta-o poate!

Și cu-aceste gânduri ea s-a-mbărbătat

Dar în clipa asta Turcu și-a nălțat

Capul, întorcându-l într-o parte țântă.

S-a mișcat și fata și-a rămas ca frântă

Și simțea că ochii-i ca de friguri ard.

Cine-i? Ce-i acolo? S-auzea la gard

Parcă-i om, ce vine. Se gândea Simina

Că de bună seamă iarăși e vecina

Tudora, că dânsa, după obicei,

Rupe din gard vreascuri, când nu-i gardul ei.

Dar pe vremea asta? Tocmai potrivită,

Pe când toată lumea doarme liniștită.

De-ar fi fost mai ziuă, fata s-ar fi dus

Drept la gard, și leicii furcă i-ar fi spus

Vorbe de ocară, numai trei cuvinte,

Că de mult tot fură gardul, ș-apoi minte

Dac-o-ntrebi, și jură când e la prilej

Că de-a pus ea mâna măcar pe-un gâtej

S-o găsească moartă mâine-n zori vecinii.

Ba a spus odată tatălui Siminii:

Ce te legi de mine? Hai, să vezi ce ard,

Iacă-mi sari cu vorba că eu fur din gard!

Vreai să-ți fac eu poate gardul nou? Ba bine;

Leagă-te de fată-ți, ce te legi de mine?

Ea-ți despoaie gardul

Și Simina sta

Locului, de spaimă nici nu cuteza

Să răsufle tare, ca să n-o audă

Tudora, și-a prins-o tremurul de ciudă,

Și simțea suindu-i sângele-n obraz.

Slabă ești de înger! Și-i era necaz

De slăbia de astăzi, ca de-o făcătură.

Câinele întruna mârâie din gură.

Ca să tacă, fata grabnic l-a adus,

I-a pus capu-n poală și pe ochi i-a pus

Mâinile, deodată a simțit că-i trece

Junghiul pe sub coaste, fulgerat și rece,

Și s-a strâns de spaimă toată lângă pom

A văzut cu ochii cum trecea un om

Prin grădină. Iată-l! Ține-n mâini zăbunul

Parcă-s doi e umbră! Nu, e numai unul.

Un tâlhar! Se duce spre fereastră drept.

Inima Siminei se zbătea în piept

Ca pe mal un păstrăv, și vro două clipe

Nu-i venea răsuflet. Și-i venea să țipe,

Se temea. Să tacă mai rău se temea.

Ar fi mers în casă, dar dac-o simțea

De pe pași tâlharul? S-ar grăbi să vie

Către ea, s-o bată. Doamne, cine știe

Ce om rău e dânsul, rău, că altfel cum?

Vrun fugit din ocnă, care-ți sare-n drum

Și te-omoară. Iată-l, s-a oprit d-odată

Și tiptil s-așează la fereastră, iată

El își ține-n mână pălăria, stând

Ca lipit de ziduri, și din când în când

Își ivește capul, numai câte-o clipă

Și pătrunde casa și s-ascunde-n pripă.

Uite-acum se duce și-acum stă lipit

La fereastra casei cea din răsărit,

Tot mai des privește, tot mai mult s-arată.

Parcă n-ar fi-n casă cel pe care-l cată.

Nu știu cum Simina nu se mai simțea,

Îi venea să creadă și tot nu credea,

Dar în urmă omul s-a întors odată

Drept, așa că fata îi văzu curată

Fața-n zarea lampei. Roșie s-a făcut

Și-i venea să râdă de ce s-a temut.

Și-ar fi râs cu hohot, dar cu mâna stângă

Și-a-nvelit obrajii și-a-nceput să plângă.

VI

Se zarea de lună. Câinele-a lătrat

La străin, dar vesel fuga el a dat

Ca să-i lingă mâna și să i se-arete

Prieten. Și-atunci glasul plângătoarei fete

Se-ncerca să cheme câinele napoi,

Numai ca s-audă hoțul, că sunt doi

În grădină. Vântul, gata să se culce,

Murmura o rugă doinitor de dulce.

VII

Nu ești supărată? Nu, dar tu?

Nici eu!

Și mă ierți? Lisandre, eu am fost de vină!

Răsărise luna, galbenă și plină,

Ca o fată blândă care-n chip duios

Vine sus din ceruri să ne-aducă jos

Liniștea și pacea zărilor albastre

Și cu dor să umple sufletele noastre.

Sub cireș iubiții mult timp au rămas.

Când din ușa tinzii s-auzi un glas

Mustrător, dar dulce: Unde ești, Simino?

Ne culcăm! Pe ușă pui zăvorul, vino!.

Prutul

Prutule, tu vii turbat

Și cu sânge-amestecat,

Și n-ai pace și-alinare

Și n-ai loc cum vii de mare:

Ce ți-e iar de spumegare?

Și-aduci arme ghintuite,

Trupuri de voinici ciuntite,

Steaguri de oștiri păgâne

Și cai roibi fără de frâne!

Iar de maluri tu izbești

Capete moldovenești

Și prin rădăcini încurci

Bărbi cărunte, bărbi de turci!

Spune, Prutule, măi frate,

Spune-mi, ale cui păcate?

Oliolio! Voinic durut!

De când sunt pe lume Prut

Ce văzui n-am mai văzut!

Cât cuprinzi cu ochii-n zare

Numai tunuri, numai care,

Numai turci bătrâni călare,

Numai turci, numai cazaci.

Multă-i frunza pe copaci,

Dar de stai și seama faci

Tot erau mai mulți cazaci.

Barba lor bătea-le brâul

Și țineau cu dinții frâul,

Pe-unde trec ei duc pustiul!

Și când i-am văzut, creștine,

Că iau calea către mine,

Și când le-am văzut mai bine

Ochii cu fulgerătura,

Pletele cu zbârlitura,

Bărbile cu-ncâlcitura,

Eu de maluri m-am izbit

Prins de friguri și-ngrozit,

Că mi se negrea vederea

Și mi se topea puterea

Și-amărât stăteam ca fierea!

Dar când mă-ntorsei spre deal,

Maică, ce văzui pe mal!

Cât ai face cruce-o dată,

Măre iacă mi s-arată

Moldoveni, știuții mei,

Prăfuiți și puțintei

Nici să nu te uiți la ei

Și veneau, veneau, veneau,

Turcii-n bărbi bolboroseau,

Că pe mal ei ce-ți vedeau?

Vedeau fulgeru-n picioare,

Alb de arme lucitoare

Și-nfrățit cu sfântul soare,

Vedeau vodă bogdănesc:

Dare-ar Domnul să trăiesc

Să mai stau să-l mai privesc!

Zările-alergându-le,

Vifor măsurându-le

Fulger despicându-le!

Calu-n vânt i se-ncurca

Prin urdii îmi fulgera,

Brazdă-n urmă-i revărsa,

Brazda roșie-nflăcărată

Tot cu sânge-amestecată

N-am mai văzut niciodată!

Iar cel vodă bogdănesc

Da năvală-n căzăcime,

Și dă proșca-n tătărime,

Iama prin ianicerime,

Și prin deset năvălea

Desetul de mi-l rărea

Și, pe turci cum îi izbea,

Zarea nu-i mai încăpea!

Și-mi părea de-atâta bine

Că vedeam că vremea vine

Și-au să-ncapă ei și-n mine!

Oliolio, ce pui de leu!

Dragă-i fu lui Dumnezeu

Și mult bine-a mai avut

Mama care l-a născut!

Că-l vedeam cum umblă roată.

Și-alerga câmpia toată,

Luând gloată după gloată

Și-mpingându-le mereu

Tot încoa spre-adâncul meu!

S-au încăierat pe mal

Om cu om, și cal cu cal,

Și din piepturi se izbeau

Și cu dinții se rupeau,

Și grămezi-grămezi cădeau.

Morții-mi închideau cărarea,

Sângele-mi mărea vărsarea,

Groaza-mi mai creștea turbarea.

Și de-aceea vin urlând

Arme, steaguri aducând

Și cai roibi fără de frâne

Și stăpâni de oști păgâne.

Și de-aceea vin turbat

Mânios și spumegat

Că de-atâta uluire

Nu mai pot să-mi viu în fire!

Decebal cătră popor

Viața asta-i bun pierdut

Când n-o trăiești cum ai fi vrut!

Și-acum ar vrea un neam călău

S-arunce jug în gâtul tău:

E rău destul că ne-am născut,

Mai vrem și-al doilea rău?

Din zei de-am fi scoborâtori,

C-o moarte tot suntem datori!

Totuna e dac-ai murit

Flăcău ori moș îngârbovit;

Dar nu-i totuna leu să mori

Ori câine-nlănțuit.

Cei ce se luptă murmurând,

De s-ar lupta și-n primul rând,

Ei tot atât de buni ne par

Ca orișicare laș fugar!

Murmurul, azi și orișicând,

E plânset în zadar!

Iar a tăcea și lașii știu!

Toți morții tac! Dar cine-i viu

Să râdă! Bunii râd și cad!

Să râdem, dar, viteaz răsad,

Să fie-un hohotit și-un chiu

Din ceruri până-n iad!

De-ar curge sângele pârău,

Nebiruit e brațul tău

Când morții-n față nu tresari!

Și însuți ție-un zeu îți pari

Când râzi de ce se tem mai rău

Dușmanii tăi cei tari.

Ei sunt romani! Și ce mai sânt?

Nu ei, ci de-ar veni Cel-sfânt,

Zamolxe, c-un întreg popor

De zei, i-am întreba: ce vor?

Și nu le-am da nici lor pământ

Căci ei au cerul lor!

Și-acum, bărbați, un fier și-un scut!

E rău destul că ne-am născut:

Dar cui i-e frică de război

E liber de-a pleca napoi,

Iar cine-i vânzător vândut

Să iasă dintre noi!

Eu nu mai am nimic de spus!

Voi brațele jurând le-ați pus

Pe scut! Puterea este-n voi

Și-n zei! Dar vă gândiți, eroi,

Că zeii sunt departe, sus,

Dușmanii lângă noi!

Fragment

În vale văd căscioara cu streșină de brad;

Aud, tîrziu prin noapte, pîraiele ce cad

Cu vuiet de pe dealuri; și-ntinsele păduri

În cor își cîntă doina, cu zeci de mii de guri.

Acum un trăsnet frînge cu hohot repetat

Un brad din fața casei.

De vuiet deșteptat

Tresar și-n chinul spaimei fiorii mă cuprind

Că nu te văd prin casă. Dar iată, vii zîmbind,

Și caldă-ți simt suflarea, pe-obrazul rece-al meu.

— „De ce să-ți fie frică? E sfîntul Dumnezeu

Din cer, și-acum vorbește cu brazii pe pămînt

A lui e și furtuna, și-a lui, iubite, sînt

Și brazii. Și nu face el rău la ce-i al lui...”

Parcă știam eu asta, și nu-ndrăzneam s-o spui!

De ce să-mi fie frică?

Te pleci și mă dezmierzi;

De drag, o, dragă mamă, mă afli și mă pierzi

Din ochi; îmi iei o mînă și-n mîna ta o strîngi

Și-mi faci cu dînsa cruce pe piept, și parcă plîngi.

Iar azi tu plîngi într-una... Ori poate-așa cred eu,

Căci azi tu-mi ești departe, și tu, și Dumnezeu!

(1896)

Pe deal

I

Ah ! e mult de-atunci! Cărarea

Netedă pe deal urca;

Dealul plin de flori era

Și albastră zarea.

Azi poteca e urîtă,

Face cotituri în drum,

Dealul e cu spini acum,

Zarea mohorîtă.

Nu mai sînt copii s-alerge

După cuiburi, după flori!

Și pe culmi, în sărbători

Nimeni nu mai merge

II

Mai trăiești, și-ți merge bine,

Vechi străjer? Nu m-ai uitat?

E de mult de cînd n-am stat,

Ulmule, sub tine.

Tot aici? Amar e gîndul,

Vecinic nemișcat să stai ;

Vezi, de-atunci eu alergai

Lumile de-a rîndul!

Ce te miri? Eu viu, fîrtate,

Trist așa și liniștit —

Sînt bătrîn! M-au obosit

Căile-alergate.

Tu cîntai, și-n depărtare

Eu priveam rîzînd pe lunci:

Eu m-am. cumințit de-atunci,

Rîd așa de-arare!

III

Iar de-aici, din zarea culmii,

Șir de dealuri eu privesc ;

Culmea lor o-mpodobesc

Ca și tine, ulmii.

Satu-n vale pe-o colină.

Mic și vesel : colo-n fond,

Uite-l verde și rotund

Nucul din grădină !

Iar pe sub colină, rîul

Curge-ncins pe lîngă ea,

Tocmai cum pe draga mea

O încinge brîul.

Și zburdalnic de pe coaste,

Gureșe păraie cad ;

Plopii stau pe mal, la vad,

Ca soldații-n oaste.

Plopii ! Mă cunosc ei bine.

De copil !... Acum șoptesc,

Dau din cap și lung privesc

Buimăciți spre mine.

IV

Iată luncile-nainte;

Gardul țarinei mai sus!

E nebun! Ah, mi-am adus

Și de ast-aminte.

Gardul, în copilărie.

Vecinic l-am asemănat

C-un nebun care-a plecat

Razna pe cîmpie.

Și rîdeam, făcîndu-i glume;

El tăcea răbdînd mereu.

Cîte n-am văzut și eu

De atunci prin lume!

Am văzut, mînați de soartea

Vremurilor, bieți sărmani

Alergînd pe la dușmani

Ca sa-și afle moartea!

Gardu-n zări rîzînd s-afundă,

Și mă tem a-l mai privi:

Azi, sarcastic, el ar fi

Gata să-mi răspundă!

V

Pe sub marginea pădurii

Boii pasc pe lîngă car;

Din pădure geme rar

Zgomotul săcurii...

Văd în zori, cum merg s-adune

Mure fetele: doinesc,

Rîd pe drum și hohotesc

Ca niște nebune.

Albe poartă-n mîni cofițe;

Albe rochii fluturînd,

Fug pe dealuri scuturînd

Roua din cosițe.

E duminică. Din vale

Se ivesc răzleți flăcăi,

Toți își fac pe-ascuns din văi

Către codri cale.

Sus senin și jos verdeață!

Ce cuminte-i să trăiești,

Cînd ți-e dat să stăpînești

Numai o viață !

Mai demult... ah, toate-acestea

Mai demult s-au întîmplat —

Să nu-ntrebi ce-a mai urmat

Cînd s-a-nchis povestea!

VI

Dar auzi... ce jalnic cîntă

Clopotele-acum în sat;

Glasul lor e-ndurerat,

Ruga lor e sfîntă.

Ele plîng, și mi se strînge

Inima cum stau și-ascult,

Ele plîng și tot mai mult

Prin văzduhuri plînge.

Nu-i nimic, nimic în fire

Mîngîios ca glasul lor!

Iat,-am tresărit ușor

Ca de-o nălucire.

Îmi părea că după mine

Cîntă ele — și sunt viu!

Doamne, și-mi era-n sicriu

Negrăit de bine!

VII

Toți au dreptul cîteodată

Să se piardă-n aiurări!

O, dar nu pentru visări

Ni-e viața dată!

Uite, graurii pe luncă,

Veseli, fericiți ce sînt,

Șoimul se rotește-n vînt

Și spre ei s-aruncă.

Ei poeți sînt ai cîmpiei,

Șoimul este-al lor despot —

Firea lumilor e-n tot

Chipul tiraniei!

Legea ei e-nlănțuirea

Unui șir de nedreptăți:

Dar eu văd de-atîtea dați

Ce cuminte-i firea!

Numai prin nedrept ea poate

Pe cei slabi să-i facă treji,

Pe fricoși bărbați viteji,

Dînd schimbării toate.

VIII

Nu mă plîng! îmi pare mie

Uneori că sînt învins,

Sufletul mi-l simt cuprins

De melancolie.

Iar atunci îmi vine plînsul.

Sînt copil, și plîng ușor!

Plînsul meu e-al tuturor;

Ce păcat e-ntr-însul?

Cînd mă văd în prada sorții,

Plîng — eu știu! — dar nu mă plîng!

Mă-ndoiesc, dar nu mă frîng

Gîndurile morții.

Soartea pe nedrept mă bate :

Poate e mai bine-așa !

Iată, suferind, voi da

Șoimului dreptate!

Plîng? Dar lîngă leagăn cîntul

Mamei de-obicei e trist —

O, eternule psalmist,

Mare ți-e cuvîntul!

„De durere, chin mi-e somnul;

Foc și fiere traiul meu:

Dar tu laudă mereu,

Suflete, pe Domnul!”

(1896)

Nebunul

—„O văd, o văd ! Departe-n văi

Cu groază-n suflet, Tată sfînt.

Cu părul despletit în vînt—"

Și ochii lui s-aprind văpăi.

—„Te-nșală, Medre, ochii tăi ;

Nevasta ți-e-n mormînt."

—„Și mînile-i de mijloc țin

Copilu-n aer ridicat ;

Și-alearg-așa, țipînd prin sat—"

Și glasu-i slab de plîns e plin.

—„Ce gînduri fără rost îți vin !

Copilul e-ngropat !"

—„Și-mi arde casa ! Limbi de foc

Ard lumile lui Dumnezeu ;

Cad bîrne-aprinse-n capul meu—"

Privirea-i stă țintită-n loc.

—„Ei, taci acum ! Ai fost proroc

Destul, nu fi mereu !"

—„Sînt cu sacuri... și-mi vor izbi

Sâcurea-n Cap, că sînt ocnași !

Ești tata meu, să nu mă lași—"

Și-acum fricos în jur privi.

—„Să nu te temi! Ei n-or veni,

Că-n jur ei au ostași."

Și tata strîns de piept ținea

Pe fiul său. Ofta duios,

Dar lung și crunt de nemilos

În ochii fiului privea.

Iar fiul tremurînd stetea,

Plecîndu-și ochii-n jos.

Era voinic. Ar fi putut

S-arunce-n văi așa ca-n joc

Pe tată-său, dar sta pe loc

Cu teama cînelui bătut.

El toate, toate Ie-a pierdut,

Băiat fără noroc !

—„Cînd îl vedeam pe punte-n sat,

Treceam pe-alături prin părău.

Eu bine lui, el mie rău—"

Vorbea cuminte și-așezat.

—„Era el, Medre, supărat

Pe tine, de flăcău."

—„Ei, cînele ! De m-a voit

Pe mine fata, nu pe el,

Sînt eu de vină ? Ba de fel-—"

Și-acum vorbea grăbit-grăbit.

—„Ei, iar te-aprinzi! E un mișel,

Și lasă-l, că-i ocnit !"

—„Sub țîța stîngă vreau să-i pui

Cuțitul... da, să-l potrivesc,

S-apăs și-apoi să-l învîrtesc—"

Și iar ardea privirea lui.

—„Ei, taci acum ! Să nu mai spui

De el, că te lovesc."

—„Să-mi horcăie, cînd i-oi fi pus

Pe piept genunchii amîndoi ;

Eu vreau să plec să-l văd, apoi—"

Acum sări turbat în sus.

—„Stăi, Medre, stăi! Sărac de noi,

Ce gînduri te-au răpus !"

E rîpă-n fața lor. Tîrînd

Pe tată-său, care-l strîngea

De mijloc și-n zădar proptea

Picioarele-n nisip, cătînd

Să-l ție-n loc, acum urlînd

Spre rîpi el se ducea.

Un scurt, sălbatic sforăit

Pe nări, e glasul luptei lor ;

Se-ncleaștă teama de omor

Cu furia : se duc grăbit,

Și-acum pe rîpi s-au prăbușit

Și tata și fecior !

(1896)

Roata morii

Stăteam pe gânduri, eu și gloata.

La roata morii ne uitam

Și de-n zadar ne frământam,

Că de-adevăr noi tot nu dam:

De ce să-nvârte roata?

—"Păi, nu-nțelegi tu românește?

—Vezi scocul?"—"Văd."—"Și ce-i pe scoc?"

—"E apă." —"Bun! Stă apa-n loc?"

—"Ba vine." —"Ei, acum cioc-poc

Și roata să-nvârtește!"

Moraru-și scutură luleaua

Râzând. Avea el azi ce-avea

Căci alte-dăți când ne vedea

În jurul morii ne făcea

Primire cu nuiaua.

Eram voioși că sta s-asculte

Și ne spunea ce e, ce nu-i.

Dar cum era puțin năprui

Făcea ca din cioc-pocul lui

Să nu-nțelegem multe.

—"Da’ roata carului ce face?

Se-nvârte?" —"Da." —"Ba cum, ehei!

Se-nvîrte ea de capul ei?"

—"Ba, când o-mpingi."—"Eu ce spusei?

Se-nvârte-așa, și pace.

Iar-roata ici... o-mpinge apa."

Acum noi toți am hohotit.

Morarul ăsta e smintit:

Când vrea să doarmă pe-odihnit,

El pat își face grapa!

Că de-ar împinge-o, ea nebuna

S-ar năpusti, ieșind din scoc,

S-ar duce pe pârău cioc-poc—

Dar uite, roata stă pe loc

Și totuși umblă-ntruna.

—"Ei, bat-o Dumnezeu s-o bată!

Dar cum să plece dac-o legi

De moară, mă! Nu mă-nțelegi?

Cu voi nu mântui zile-ntregi:

Ea stă, că e legată!"

Să-ți faci acum, creștine, cruce!

Priveam cu spaimă la morar.

O legi? și stă! Dar e-n zadar!

Și roata doar o legi la car,

Și ea se duce, duce!

—"Se duce roata? Bun, dar carul?

El stă pe loc ca mine-acum.

El fuge crezi? Ba nicidecum,

Fug numai roțile pe drum"—

Ei, zi: nu-i prost morarul?

Și ne temeam să nu se bată,

Că prea l-am zăpăcit de tot.

Păi carul stă? Minciuni de-un cot!

Ba carul fuge ca netot

Cu roatele deodată!

—"Am zis că nu? Ba, fuge doară

Ei, fuge, vezi! știam și noi.

De ce n-o ia la fug-apoi

Și moara ta cătră zăvoi

Cu tot ce e prin moară?

Moraru-și puse-n sân luleaua,

Tăcut și grav: se pregătea

La sfat cu noi altfel să stea;

Și ce dovadă-i trebuia

Mai bună ca nuiaua?

Iar ce-a urmat la ce-aș mai spune?

Noi n-am ajuns la nici un rost.

Tu zici: —„Erai, băiete, prost,

Și roata pentru tine-a fost

A patra dimensiune!"

Și-apoi? Eu văd și astăzi gloata

Făcând așa! Tu nu-ntâlnești

Atâtea fapte omenești,

Le vezi, le-auzi, și te crucești

De ce se-nvârte roata?

Un cântec barbar

Voi lași dătători de porunci,

Mai râdeți! Nevolnică turmă,

Mai râdeți, că-i râsul din urmă!

S-apropie ziua! Și-atunci

Vedea-veți, sălbateci barbari,

Câmpiile voastre-necate

De vuietul multor armate,

Ca vuietul apelor mari -

Veni-vom ca-n ziua de-apoi;

Va plânge cu hohote zarea

De cară, de cai, de strigarea

Mulțimii pornite spre voi!

Ieși-vor din negru pămînt,

În zale de-argint cavalerii,

Puternici ca grindina verii,

Și roibii cu nările-n vant

Vor trece-n sălbatec galop

Spre Roma! Și miei vor fi leii,

Fugi-vor de spaimă mișeii

Cuprinși de pornitul potop

Spre Roma! Călcînd pe cohorți

Răzbi-ți-vom colosul de-aproape

Și nu va mai fi cine să-ngroape

Mulțimea cea mare de morți!

Din Istru vom face pârâu,

Să-l umpli, romane, cu sânge,

Cu lacrimi pe care le-or plânge

Nevestele neamului tău!

Și nu vei putea să mai pui

În șiruri înfrânta-ți armată,

Și-om face să fie odată

Toți corbii și lupii sătui!

Căci vultur să fii, un colos,

Cu aripi de repezi furtune

Și cuibul în cer de l-ai pune,

De-acolo noi da-te-vom jos!

Ce-i viu sfâșia-vom în dinți;

Aprinde-vom templele tale;

Vom naște pustiul în cale;

Vom face pe-ai voștri părinți

S-ascundă trufașul lor chip

În togă, plângând de rușine,

I-om trece sub furci caudine,

I-om pune cu fruntea-n nisip.

Si fără de milă, călăi,

În fașe strivi-vom poporul,

Și mândri vom pune piciorul

Pe gâtu-mpăraților tăi!

Vom face cât cerul de nalt

Mormanul cadavrelor crunte

Și munte vom pune pe munte

Și cerului da-vom asalt.

Pe-al vostru Zalmoxe-pigmeu

L-om prinde de barbă-nhățându-l,

Cu tronu-i cu tot răsturnându-l

Din cer, căci acel Dumnezeu

Ce lasă pe-al vostru pământ

Să crească atâta urgie,

Acela nu poate să fie

Nici mare, nici tare, nici sfânt.

Ah, dac-am putea măsura

Pe cât ni-e de plină măsura,

Vedea-vei ce multă ni-e ura,

În ziua din urmă a ta!

Că dacă voi toti ati muri

De spaimele morții nainte

De-al nostru sosit, din morminte

V-am scoate de-oriunde veți fi!

Și răzbunătoarelor sorți

Le-am face cu palma dreptate,

Căci fețele voastre le-am bate,

Scuipându-ți pe fiii tăi morți!

Flăcări potolite

E cald. De drum îndelungat

Picioarele de-abia-l mal țin,

Și-i cale până-n sat!

El e flămând și e-nsetat

Și-i slab, că e bătrân.

Tot dă către fântână zor.

Sub tei, la margine de drum,

S-oprise pe răzor,

Aici la loc răcoritor

Sfârșit stătea acum.

Pe-același drum de soare plin,

Să se ridice, și-a crezut

Că moare-n câmp aici,

Ca prins de friguri șovăi

Și-n urma a căzut.

Nevasta i-a murit; Și-apoi

I-a ars și casa; i-a trăsnit

Deodată patru boi.

Trăia la praguri, și-n nevoi

Că-n urmă-a-nnebunit."

—„Nebun, din ce?" — „Cuvântul meu

Și-al altora, e zvon prin sat ;

Dar știe Dumnezeu!

Din multe toate, — zic și eu,

Dar, urma, din băiat."

— „Era mișel?" — „Ba nu, deloc ;

Dar singur el a tot zorit

Să-și bage capu-n foc:

S-omoare p-un flăcău la joc.

Și-i dus de-atunci, fugit."

—„E dus de-atunci... Dar ce-au avut?"

— „O fată... vezi, că n-are rost

Să spun de la-nceput.

Nimicun... ei!... și ce-a făcut

Destul de rău a fost.

De frica ocnei s-a răznit,

Și-i dus de-atunci. Mai știu și eu!

Așa i-a fost menit.

Dar bun băiat! De-o fi murit,

Să-l ierte Dumnezeu."

Și-au dat binețe și-au tăcut.

Străinul parcă se gătea

Să plece,și-ar fi vrut

Să fugă dac-ar fi putut —

Și sta și se gândea.

Într-un târziu el a-ntrebat,

Privind așa pe deal, răzleț:

—„Departe-i până-n sat?

Să nu vă fie cu bănat:

Întreb, că sunt drumeț."

— „Când ești voinic, ți-e dealu-ntins

Ca șesul ici... dar pentru noi

E drum cu dinadins."

Și-au stat tăcuți, că i-a cuprins

O jale pe-amândoi.

Și iarăși a-nceput cuvânt

Străinul, tremurat și rar,

Uitându-se-n pământ:

— „Am mai umblat pe-aci...dar sânt

Amar de ani, amar!

Știam și oameni..." El și-a dus

Pe tâmple mâna-ngândurat:

—„Ședea pe vale-n sus

Ion al Anei... cicä rus

Din moși; l-or fi-ngropat?"

— „Ion al Anei... L-ai știut

E mort de-un veac! Și bun creștin,

Tot cinste ne-a fäcut.

Dar multe, Doamne, l-au bătut

I-a fost paharul plin."

—„Era bogat?" — „Era. și-a fost

Cuminte om ; dar nu știu cum,

Așa i-a mers de prost.

E rău, când anu-ntreg ți-e post,

Și masa când ți-e-n drum.

Străinul parcă n-auzea

Cuvintele ; pe gânduri dus,

Sta piatră și tăcea.

Deodată, parcă făr-a vrea,

Ridică ochii-n sus.

—„Nepoată ți-e?" Și-a arătat

Spre fată. — „Cresc copii si eu.

E mă-sa colo-n sat,

Dar e rămasă de bărbat

Și-i tânără, și-i greu!

Sunt văduv de vro zece ani,

Iar fata mea — mai bine-mi dau

Averea la golani!

Când faci copii, îți faci dușmani,

C-atâta minte au!"

E gata moșul de plecat,

Și spre străin întors apoi:

—„Ți-e drumu-ndelungat,

Și-i noapte. De n-ai gazdă-n sat,

Să vii să dormi la noi..."

—„Că n-am... dar uite, nu e vânt

Și-i cald. Sub cap o mână pui,

Dorm colea, pe pământ.

Îți mulțumesc!" — „Păi, Dormnul sfânt

Te poarte-n paza Lui!"

El trist privind in urma lor

Cum se duceau spre sat grăbiți,

Rămase gânditor

Și frânt ca oamenii când mor,

Cu ochi încremeniți.

Când i-a pierdut din ochi, voi

Să se ridice, și-a crezut

Că moare-n câmp aici,

Ca prins de friguri șovăi

Și-n urma a căzut.

Târziu detot s-a ridicat,

Și ochii-i se facură grei

Ca celuî îmbătat —

Și spre fântână s-a plecat

Privind în fundul ei.

Apoi el scoase tremurând

Din traista-i un cuțit de-oțel,

Și, dus așa de-un gând,

Strângea cuțitu-n pumn, câtând

Cu-atâta drag la el!

Mult timp în mână l-a-nvârtit.

De patruzeci de ani purta

Cu el acest cuțit:

Era pentr-un dușman menit —

Ce dulce gând era!

Și-acum... acum e de prisos!

Și-ncet cu-ncetul desfăcut

Din pumnul strâns vârtos,

Spre-adâncuri, vâjâind în jos,

Cuțitul a căzut!

Tovarăș, drag! de patruzeci

De ani, ai fost viața lui!

Și-acum tu mort petreci —

Dar taina voastră-n veci de veci

La nimeni n-o s-o spui!

Bătrânul s-a nălțat apoi,

Spre deal ca un copil privind ;

Ah, dealuri scumpe, voi!

Bieți ochii, slabi și numai doi

Puține zări cuprind!

Cărarea asta, o știa,

Și colo stânca de-adäpost

Pe ploaie-n vremea grea

Și parc-același vânt bătea,

Și toate cum au fost!

E sat dincolo — drum umblat

Și dealul mic, ușor să-l sui —

Aici l-a legănat

Măicuța lui, și-aici în sat

Sunt morți părinții lui!

Măcar din deal, așa ca-n zbor,

S-arunce ochii-n jos spre văi,

Spre sat, spre casa lor!

Vor fi bătrâni, ei poate mor.

Și-atunci erau flăcăi!

Dar nu... în sat el ce-ar căta!

El știe tot ce-ar mai fi vrut

Să știe-n viața sa

Sunt morți ai lui! El — un pierdut

Mai bine-i poate-așa!

Și parcä neștiind nicicum,

Prin iarba el și-a pipăit

Toiagul său acum,

Și-apoi porni... pe-același drum

Pe carele-a venit!

Sosise noaptea. Din apus

Se răsfira fierbând un nor

De-un rece vânt adus.

Zburau țipând cucori pe sus

Cu glas tânguitor.

Mereu se depărta de sat

Bătrânul, slab cu ochii plini

De lacrimi și bănat —

Mergea de-un gând nebun purtat:

Să moară-ntre străini!

Vântoasele

Să ne ferească Dumnezeu

Și-audă-ne din cer cuvântul!

Mi l-a-nghițit acu pământul,

Și-atâta om aveam și eu!

Mi l-am întors în pat cu mâna,

Și-am fost la babe și la vraci

Și-am dat și milă la săraci —

Și mi-a murit la săptămână!

De suflet noi voiam să-l dăm

Și-l dedem gata-n mâna morții!

Era voinic; trăsese sorții,

Și-am tot zorit să-l însurăm.

Găsisem una mai de gazdă —

Căci nu eram nici noi din drum

Dintâi n-o vruse nicidecum

Dar s-a mai dat și el pe brazdă.

Și ne-am gătit după puteri,

Cu lăutari s-aducem fata,

Cu vin și chef, precum e data —

Țin minte toate, ca de ieri.

Și câți nuntași! Să-i spuie pragul!

Și-afară ger, ca la Craciun.

Mireasa ici, dincolo nun,

Și-n mijloc el, mai mare dragul!

Și-așa deodată l-au cuprins

Călduri — c-a fost și cald în casă —

El a ieșit de după masă

Îmbujorat de vin și-aprins.

Și până să băgăm de seamă,

Vântoasele-și făcură rost—

Și dacă nu știu eu ce-a fost,

Atunci eu nu știu cum mă cheamă!

În curte el de vorb-a stat

Cu doi flăcăi. Și vezi, deodată.

Așa din vorbă așezată

Gemu cu glasul înfundat;

Apoi cu mâinile-amândouă

Și-a rupt cămașa de pe el —

Flăcăii spun, dar nu la fel;

Dar drept e cum vă spun eu vouă.

Că vâjâia vârtej de vânt,

Pe când vorbeau: plecase răul!

Și undele-nghițind flăcăul

L-au ridicat de pe pământ.

Și se făcu-n văzduh roșeață

Ca-ntr-un pahar cu sânge-umplut —

Băiatul meu era pierdut

Când s-a mai limpezit de ceață!

Ce-a fost apoi — la Dumnezeu

Sunt toate câte sunt să fie!

Ce-a fost apoi, pământul știe;

Dar spui ce-am auzit și eu —

Că l-au văzut fugind orbește

Se jură vameșul, de-i ceri,

Și doar el nu-i copil de ieri

Să nu-nțeleagă ce vorbește!

—„Venea ca un nebun spre rău.

Din jos de pod! Și cu mirare

Eu stam să văd ce gânduri are,

Că-n vad e apa până-n brâu.

Pe mal s-a desculțat în grabă,

Trecând prin râu. L-aș fi strigat,

Dar m-am temut că-i apucat

Și-mi prind cu Necuratul treabă.

Pe mal dincolo nu-l văzui

Să-și tragă cizmele-n picioare.

Fugea de-a razna pe răzoare

Desculț, așa — de maica lui!"

Vezi, nu i-au dat răgaz la multe!

Și eu l-am tot rugat frumos:

—„Să-mbraci măcar cevași pe dos".

Dar parc-a fost el om s-asculte!

Și-așa-n neștire l-au purtat

Cum nici nu te gândești cu gândul!

Trei sate l-au purtat de-a rândul!

Și-acolo, într-al treilea sat

Bătu-n ferestre la o casă —

Ei, vezi, și să te miri ce spun:

din om întreg te fac nebun,

Și din voinic, neom te lasä.

Ei spun așa ca s-a ținut

Cu văduva din cas-aceea.

Dar eu nici nu cunosc femeia —

Și-a fost apoi, că nici n-am vrut

Să știu de ea. Și-am stat întruna.

Am stat de el ca să-l însor,

Și el, văzând că-i tot dăm zor,

S-a lepădat de ea cu buna.

Și-acolo, Doamne, mi l-au dus,

De ne-a stricat tot rostul vieții!...

Și-l așteptam la horă, bieții,

Și, galbeni-ceară, când ne-au spus

Flăcăii, cari au fost cu dânsul:

Eu n-aveam lume pe pământ

Să știu pe care lume sânt,

Așa mă podidise plânsul.

A doua zi, pierit zăcea

În ieslea grajdului, pe paie.

Și-ar fi putut din el să taie

Bucăți-bucăți, că nu simțea.

N-avea putere-n el să-și tragă.

Nici sufletul, și-așa răpus

Zăcea pe țol cu fața-n sus

Cu ochii stinși și fără vlagă.

În două zânele l-au rupt,

I-au stors și sângele cu-ncetul

Căci nu putea să-și miște, bietul,

Nici ochii-n cap! Și i-au mai supt

Și glasul, ca pe muți lăsându-l;

Iar noi din gură-i n-am putut

S-aflăm ce-a fost și ce-a facut,

Și nu-i puteam ghici nici gândul!

Îi dase ceasul rău în drum!

De nu-mi ieșea atunci din casä,

Eu n-aș fi de copil rămasă,

Că l-aș avea băiat și-acum!

Așa... mi l-a-nghițit pământul

Și-atâta om aveam și eu —

Să ne ferească Dumnezeu

Și audă-ne din cer cuvântul!

Din adâncimi

Din adâncimi fără de margini

A răsărit pe cer o stea;

Și triști, nemișcători de-a pururi

Aprinșii sori priveau la ea.

De la-nceput, de când e lumea,

Izbită ea prin spațiuri reci

Să duce-ntr-una, să tot duce

Și să va duce-n- veci de veci.

Să scuturau, gemând prin noapte,

Din visuri deșteptații sori

Ca să-și mai scuture urâtul,

S-alunge-ai frigului fiori.

Și să uitau cu jale-n drumul

Pierdutului drumeț acum—

O, de-ar putea și ei vreodată

S-alerge-n veci pe-același drum.

Căci ei de la-nceputul lumii

Stau solitari în gol așa,

Și-n lungul cel de veci al vremii

Ei tot pe-același loc vor sta.

Dar nu știau că steaua-n treacăt

Își plânge-amarul ei noroc,

Că, de-obosită, pizmuiește

Pe cei ce stau etern în loc.

Cântec

A venit un lup din crâng

Și-alerga prin sat să fure

Și să ducă în pădure

Pe copiii care plâng.

Și-a venit la noi la poartă

Și-am ieșit eu c-o nuia:

"Lup flămând cu trei cojoace,

Hai la maica să te joace" —

Eu chemam pe lup încoace,

El fugea-ncotro vedea.

Ieri pe drum un om sărac

Întreba pe la vecine:

—"Poartă-se copiii bine?

Dacă nu, să-i vâr în sac!"

Și-a venit la noi la poartă

Și-am ieșit eu și i-am spus:

—"Puiul meu e bun și tace

Nu ți-l dau, și du-te-n pace!

Ești sărac dar n-am ce-ți face!

Du-te, du-te!" și s-a dus.

Și-a venit un negustor

Plin de bani, cu vâlvă mare,

Cumpăra copii pe care

Nu-i iubește mama lor.

Și-a venit la noi la poartă

Și-am ieșit și l-am certat:

—"N-ai nici tu, nici împăratul

Bani să-mi cumpere băiatul!

Pleacă-n sat, că-i mare satul,

Pleacă, pleacă!" și-a plecat.

Table of Contents

Din viață

Mama

Lupta vieții

Ștefăniță-Vodă

Sub patrafir

Scara

Bradul

Unul ca o sută

Noi vrem pământ!

Hafis

Voichița lui Ștefan

Doina

Minciuna creștinilor

Seara

La paști

Fata mamei

În miezul verii

Iarna pe uliță

Ispita

Dragoste învrăjbită

I

II

III

IV

V

VI

VII

Prutul

Decebal cătră popor

Fragment

Pe deal

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Nebunul

Roata morii

Un cântec barbar

Flăcări potolite

Vântoasele

Din adâncimi

Cântec