Din trecutul nostru

Alexandru Vlahuță

Editura Bestseller

Imagine: Hurghea Constantin

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

În zările trecutului

„...dară ceilalți lăcuitori, ce au fost mai înainte, unde sunt? Cari nici se mai știu, nici se mai pomenesc, nici măcar cevași dintr-aceia se mai numesc, sau ce limbă va fi avut cine mai știe? Și de va fi fost rămas cinevași, încă atâta s-au amestecat în cei mai de pre urmă lăcuitori, cât îngropați de tot sânt, de nu se mai vede nimic de dânșii nicăiri!”

Spătarul N. Milescu

Demult, cu opt sute de ani înainte de Hristos, trăia pe văile acestea un neam de oameni războinici, aspri la fire și la chip, cu numele de sciți. Ei stăpâneau, de călare, toată câmpia întinsă din Marea Neagră până-n pustiurile mlăștinoase ale Donului; iar în partea muntoasă, în mândra cetate a Carpaților, hălăduiau agatirșii, o viță mai aleasă, desfăcută din neamul cel mare al tracilor. Retrași din vadul gloatelor pribege, apărați de întăriturile munților și aproape neștiuți de lume, agatirșii duceau acolo o viață așezată și liniștită, îndeletnicindu-se unii cu creșterea vitelor, alții cu viile, ori cu albinele, de răul cărora se zicea că nu poate nimeni pătrunde la ei, — cei mai dinlăuntru strângând aur din prundul râurilor, sau scoțându-l din desfundăturile munților, și toți laolaltă alcătuind o familie de oameni voinici, harnici și sănătoși, care se purtau gătiți în haine strălucitoare, trăiau în belșug și-n bună înțelegere, își iubeau țara lor frumoasă și păzită, din care nu ieșeau niciodată, aveau cârmuitori pașnici, înlesniri multe, și legi puține, pe care le puneau în versuri și le-nvățau pe dinafară cântându-le. - Alta cu totul era viața sciților în largul câmpiilor. Ei n-aveau îngrădire, nici așezare statornică în vreun loc, ci, ca pulberea purtată de vânt, roia mulțimea lor pe văile apelor, ducânduși turme și care, și tot cuprinsul în voia întâmplării, fără nici o legătură-n urmă, fără nici o țintă-nainte. Cărturarii vremurilor acelora ni-i arată roșcați la față, greoi și mătăhăloși la trup, cu brațe lungi și butucoase, cu pieptul larg păros și capul plecat înainte, — dealtfel iuți la mișcări, călăreți buni și arcași iscusiți. Îmbrăcămintea lor era un fel de contășe lungi până la genunchi, încinse la brâu c-un șerpar îngust, nădragi strânși la gleznă, pe cap o cușmă țuguiată și în picioare meși de piele groasă; iarna purtau sărici largi și lungi până-n călcâie, hrana și băutura lor de căpetenie era laptele de iapă. Ei străbăteau depărtări mari, așa în gloată; năprasnici ca o vijelie se năpusteau peste alte neamuri, pustiind totul în calea lor, bând cu lăcomie sălbatică din sângele celui dintâi dușman căzut, împrăștiind groaza duiumului lor până-n câmpiile bătrânei Asii — leagănul vechilor noroade, care au împânzit pământul. Biruitori, încărcau prăzile pe spinarea robilor și se-ntorceau în țara lor. Aici, fiecare scit aducea în fața regelui capetele vrăjmașilor pe care i-a ucis el, și, după numărul acestor dovezi de vitejie, își primea partea lui de pradă. Apoi, jupuind pielea de pe aceste capete, o răzuia cu o coastă de bou, și-și făcea șervete pentru masă, iar din tidva uscată -cupă de băut. Ei purtau în vază pieile acestea, atârnate de frâul calului, și se făleau cu ele. Cei care aveau mai multe le coseau una de alta, și-și făceau o manta lung, de găteală.

În fiecare an, la o zi anumită, serbau cu toții pe zeul războiului, înfățișat printr-o sabie veche, pe care-o înfigeau deasupra unei grămezi mari de lemne, și-i jertfeau cai și oameni, câte unul la sută din robii prinși în războaie, pe robii aceștia, sortași morții, după ce-i stropeau cu vin pe cap, îi ucideau; cu sângele lor udau sabia la care se-nchinau, apoi le tăiau brațul drept, cu umăr cu tot, și-l aruncau încolo, departe de trup; risipite astfel, trupuri și brațe rămâneau pe câmp, de mâncare fiarelor și păsărilor de pradă. Când regele murea, îl spintecau, îi curățau pântecele, îl umpleau cu mirodenii, și-l purtau într-un car descoperit pe la toate triburile lor; cei care îi întâmpinau își crestau fruntea, în semn de jale, și-și înfigeau săgeți în brațul stâng, într-un mormânt larg îl așezau pe un pat de crengi între gratii de suliți, înconjurat de arme și odoare scumpe, iar ca să aibă cine-l iubi și îngriji pe lumea cealaltă, ucideau și-ngropau lângă el pe una din soțiile lui, un bucătar, un paharnic, slugi credincioase, cai și 50 de călăreți înarmați.

Când pe la sfârșitul veacului al șaselea înainte de Hristos, Dariu, regele perșilor, veni în fruntea unei spăimântătoare oști, să pedepsească pe sciți, pentru năvălirile ce mereu le făceau în bogatele ținuturi ale Asiei, aceștia, dând foc fânațurilor și astupând fântânile, se traseră cu tot cuprinsul lor în desimea pădurilor depărtate. Dariu își osteni în deșert gloatele, orbecăind în pustiul câmpurilor sterpe. Lipsa de hrană și de adăpost îl hotărî să se întoarcă. Un sol scit îi aduse atunci un guzgan, o broască, o pasăre și cinci săgeți. Cum solul nu vorbea, Dariu înțelese că sciții îi închină, cu aceste semne, pământul, apele, aerul și armele lor.

— Nu, zise Gobriaș, o slugă pricepută a lui Dariu, eu cunosc tâlcul acestor pilde obișnuite la sciți, și iată ce ne spun ei cu solia lor: „Dacă nu veți ști zbura, ori nu veți fugi pe sub pământ ca șobolanii, aici veți rămânea cu toții, uciși de săgețile noastre”.

Și regele perșilor se întoarse cu oastea sfărâmată de truda și de greutățile unei călătorii lungi și fără noroc. Din asta se vede cât era de greu, chiar pentru o putere mare ca a lui Dariu, să lovească pe sciți în țara lor întinsă, fără drumuri și fără așezări de baștină. Călăreți buni, trăgaci iscusiți, îndurători la frig și la osteneală, sciții ar fi putut întemeia cu vremea o stăpânire puternică și trainică pe văile acestea. Dar nu-i trăgea inima la muncă, și prin nimic nu legau ziua de ieri cu cea de mâine. Numai o mică parte din neamul lor erau plugari, și aceștia strângeau roadele câmpului, nu pentru hrana lor, ci pentru ca să le vândă grecilor de prin limanurile Mării Negre. Iar grosul neamului scit trăia mai mult în pribegie, vânturându-se de colo-colo, săracii pe jos, bogații călări, sau tolăniți sub covilturile de piele ale carelor lungi cu câte șase osii — palate călătoare pe netezișul câmpiilor pustii. Ce urme să lase un astfel de popor despre trecerea lor pe pământ!

Într-o scurtă poveste își încheiau sciții toată istoria trecutului lor: „Cu vreo mie de ani înaintea lui Dariu, trăia Targitaus, fiul lui Joe și al fetei râului Boristene. El avea trei feciori, și nu se puteau înțelege care dintre ei să fie sciților rege. Într-o zi căzură din cer un plug, un jug, o secure ș-un pahar, toate de aur. Voi fratele mai mare s-apuce el aceste daruri, dar iute-și trase mâna -că darurile erau ca focul de fierbinți. Se fripse și fratele mijlociu. Veni rândul celui mai mic. Acesta întinse mâna, le luă, și fu rege”.

Atâta știm despre începutul depărtat al sciților, și poate că nici ei nu știau mai mult.

Geții. Dacii

Tot pe vremurile-acelea, în hotar cu sciții, se-tindea țara tracilor către miazăzi și apus, până-n stâncile Balcanilor -muntele Hemus, cum îi ziceau pe atunci — pragul strălucitului regat al Macedoniei. Popor mare și vrednic în războaie erau tracii, dar desfăcut în neamuri multe, și la prea mulți stăpâni împărțit.

Cu patru sute de ani înainte de Hristos, regatul Macedoniei, întorcându-se și-ncepând a-și lărgi granițele, împinge duiumul tracilor încoace.

Geții, o ramură puternică din tulpina tracă, năpădesc în ținuturile sciților, îi mătură pentru totdeauna din câmpiile Dobrogei și urzesc ei țară și stăpânire nouă pe valea Dunării, din Marea Neagră-n poalele Carpaților. De aici, se repăd călări și mai pradă în câteva rânduri ținuturile mărginașe ale bogatei Macedonii. Dar în vara anului 335 (înainte de Hristos) Alexandru cel Mare năvăli într-o noapte și, înaintând prin lanurile de grâu de pe Bărăgan, îi prinde pe neașteptate între zdrobitoarele lui falange, îi bate și-i gonește până la un oraș de lemn, căruia-i dă foc, și se-ntoarce biruitor, încărcat de prăzi, de robi și de ostatici. Mai târziu, după moartea lui Alexandru cel Mare și frângerea uriașei lui împărății în patru, se ispitește și Lizimac să răpuie pe geți, dar, de astă dată,

aceștia-și pustiesc țara și-l lasă să înainteze, până ce oastea lui, biruită de foame, nu mai poate lupta. Atunci îi împresoară și-l duc într-un oraș a lor, Helis. Aici Dromihete, regele geților, primește cu mare cinste pe Lizimac și pe ai lui, le așterne pe jos covoare scumpe din Macedonia, și-i ospătează la o masămpodobită, dându-le bucate alese pe talere de argint și vinuri aromate în cupe de aur. Iar el, cu geții lui, s-așează la o masă de rând, ospătând pe talere de lemn mâncări de legume simplu gătite, și bând apă din pahare de corn. La sfârșit se scoală și-ntreabă cu blândețe pe Lizimac: care ospăț i-a plăcut mai mult, al macedonenilor, sau al geților?

— Al macedonenilor îi răspunde Lizimac.

— Atunci, zice Dromihete, de ce-ți lași traiul tău bun de-acasă și bogățiile cuprinsului tău, și vii să cucerești o țară, care-și hrănește așa de rău pe supușii ei?

Geții erau viteji, mândri și netemători de moarte. Dintre toate popoarele peste care-a trecut Dariu cu marea lui oaste, când a venit împotriva sciților, numai geții au îndrăznit să se lupte cu el, și nu și-au plecat arcurile, decât răpuși de covârșitoarea mulțime a perșilor. Că nici mânia cerului nu domina trufia lor, ci când tuna și fulgera, ei, încălecând pe cai, făceau gălăgie mare și, furioși, trăgeau cu săgețile-n nori. Solii lor, care cântau din chitară înainte de a-și spune solia, întrebați de Alexandru cel Mare dacă se tem de el, i-au răspuns cu mândrie: „Geții nu se tem decât de cer, să nu cadă pe ei”.

Așa era poporul care-a stăpânit mai de mult locurile acestea. Răsărit din marele trunchi al familiei trace, neamul acesta de viteji s-a desfăcut cu timpul în două ramuri: geții s-au împânzit mai mult pe dreapta Dunării, din jos de cataracte; iar în stânga, spre întăriturile munților, și-au fost ales dacii pământul stăpânirii lor. Aceștia însă, împinși mai târziu de gloatele iasigilor, au părăsit șesul și au intrat de-a binele, la munți, în țara agatirșilor, pe care lesne-i vor fi supus și sorbit în unda lor proaspătă, plină de putere și de tinerețe. Și astfel, precum odinioară, din familia tracilor, Carpații au tras vița cea mai aleasă, și au îngrădit-o în adăposturile lor, tot așa, mai în urmă, din același izvor de oameni, acei care prin bărbăția lor și prin înaltele lor însușiri sufletești erau chemați să iasă mai în vază în câmpul istoriei, pe aceeași dâră s-au tras și în aceiași munți și-au pus temeiul țării lor.

La vechii traci fusese mai de mult un preot înțelept, Zamolxis. Învățăturile lui spuneau că viața aceasta e o încercare, o trecere vremelnică și plină de zbuciumări către viața cea de veci, singura frumoasă și întru adevăr fericită. A trăi cumpătat, a privi suferința ca o binecuvântare și moartea ca o mântuire, ca o dulce chemare a milostivului Gebeleizis în împărăția liniștii celei de veci, eră, pentru credincioșii lui, izvorul adevăratei înțelepciuni și taina adevăratei puteri pe pământ. Din izvorul acesta și-au tras dacii credința, tăria și rostul vieții lor. Vrednici coborâtori ai tracilor, ei își făcură un zeu din Zamolxis, o religie din învățăturile lui . Întăriți sufletește, pregătiți astfel pentru vitejii mari, și stăpâni pe-o țară frumoasă, bogată și darnică -anume parcă făcută pentru un asemenea popor — dacii ajung, în mai puțin de-un veac, să-și întindă puterea peste toate neamurile ce roiau în câmpiile Dunării, și să închege o singură domnie, din cătările Carpaților până-n limanurile Mării Negre.

Și el îmi dete ochii să văd lumina zilei

Și inima-mi umplut-au cu farmecele milei,

În vuietul de vânturi auzit-am al lui mers

Și-n glas purtat de cântec simții duiosu-i vers ¬

Și tot pe lâng-acestea cerșesc înc-un adaos

Să-ngăduie intrarea-mi în veșnicul repaos!

Să blesteme pe-oricine de mine-o avea milă,

Să binecuvânteze pe cel ce mă împilă,

S-asculte orice gură ce-ar vrea ca să mă râdă,

Puteri să puie-n brațul ce-ar sta să mă ucidă,

Ș-acela între oameni devină cel întâi,

Ce mi-ar răpi chiar piatra ce-oi pune-o căpătâi.

(Din Rugăciunea unui dac de Eminescu).

Cu optzeci de ani înainte de Hristos, porunci profetul Deceneu, sfetnicul marelui rege Boerebiste să se stârpească viile pentru ca nu cumva ispita băuturii să smintească firea cea bună a poporului și să-l abată din vrednicia lui. Și dacii se plecară poruncii, căci pe cât erau de aprigi și de cumpliți în războaie, pe atâta de blânzi și de supuși regelui și profetului lor. Numai așa se înțelege cum au ajuns ei, pe vremea aceea de vifor și de întunecate frământări de neamuri, la o stăpânire așa de întinsă și la o putere așa de temută.

Dacii erau oameni trupeși, bine legați, și robaci la muncă, purtau părul lung, lăsat în plete pe umeri și pe spate, retezat în dreptul frunții — barba mare, stufoasă, îl dădea o înfățișare aspră și posomorâtă. Îmbrăcămintea lor era o tunică până la genunchi, strânsă c-o cingătoare peste mijloc, ițari largi, legați la gleznă cu sfoară. Sau vârâți în opinci, pe deasupra o manta lungă fără mânici, încopcită pe umăr, -fruntașii purtau o căciulă țuguiată, cei de rând umblau cu capul descoperit. Femeile erau înalte, zvelte, mândre la port, cu o dulce mlădiere-n mișcări și cu multă blândețe și duioșie în chipul lor frumos, în ochii lor mari, galeși, umbriți de gene lungi. Purtau o haină ușoară până în călcâie, pe deasupra o dulamă până la genunchi, strânsă la brâu, pe cap o broboadă de in sau de cânepă, mărgele la gât, și flori în cosițe. Ele vedeau de casă, torceau, țeseau, creșteau copiii; bărbații, când nu erau în război, duceau la pășune hergheliile, cirezile de vite și turmele de oi, semănau în câmpiile roditoare de la poalele Carpaților grâu pentru negoț, și miei pentru hrana lor -străvechea mămăligă. Toamna umblau în cărăușie: scoborau la mare belșugul holdelor, aurul munților, cai, lână, miere și ceară, și luau în schimb arme, stofe alese, vase de bronz, scule de podoabe, de care n-aveau ei. Iarna, în căsuțele lor de bârne sau de vălătuci, adunați pe lângă vatră, își povesteau isprăvile, luptele și primejdiile prin care au trecut, și câte au mai auzit și văzut prin locurile depărtate pe unde au umblat. Cât a trăit Boerebiste, au stat toți la un cuget, îngrădiți în aceleași legi și în aceeași alcătuire de viață. Dar la moartea bunului și înțeleptului rege, țara, întregită de el, e întinsă de mulți, și se rupe-n bucăți. Încep iarăși dezbinările tracilor de odinioară. Lupte crâncene înviforează gloatele și se întorc la vechea lor sălbătăcie. Un veac de sânge și de foc rece ca o vijelie cumplită peste viața acestui nenorocit popor.

Și tocmai în vremea asta se ridică de la miazăzi primejdia cea mare, hotărâtoare de viață și de moarte. Roma își ațintește privirea asupra Daciei. Valul stăpânirii i s-a întins de mult peste ținuturile Iliriei și ale bogatei Macedonii. Călcările pe care le fac dacii prin părțile acelea, și săgețile pe care le mai repăd dincolo de hotarul țării lor, răspund acum departe, tocmai pe ramurile Tibrului, în inima celei mai mândre și mai largi împărății de pe fața pământului. Dar trec și romanii, de la o vreme, prin grele încercări. Atâta lume, atâta putere, e greu să mai încapă într-o mână. Mințile se tulbură de strălucirea atâtor bogății adunate cu hapca de prin țările supuse. Un vânt de răzvrătire suflă din toate părțile. Marele Cezar e ucis în senat, tocmai când se pregătea să plece împotriva dacilor. După norocosul August, soarele-nviorător al Romei îmbătrânite, urmează un șir de împărați netrebnici. Cruzimea, orgia, adânca ticăloșire a sufletelor nu mai cunosc nici o stavilă. Oamenii de seamă se împrăștie de frica celor nelegiuiți. Nimeni nu mai crede în dreptate. Și-n întunericul acesta, în care blândul Isus e răstignit pentru c-a adus pace și iubire pe pământ, falnica pajură romană pare a-și fi lăsat în jos aripele-i ostenite. Dar se vede că tocmai zguduirile acestea, tulburând până la fund viața popoarelor, au darul de a scoate la lumină puteri neașteptate, ridicând din clocotul mulțimii pe marii povățuitori, chemați a hotărî de soarta neamului lor.

Decebal. Traian. Luptele lor

Au trecut optzeci de ani de la nașterea lui Hristos. Dacii, desfăcuți de geți, își au țara lor toată dincoace de Dunăre. Dincolo, până-n mare, e Moesia romană. În fruntea lor stă acum Decebal, om harnic și cu vederi largi, ostaș ager și neînfricoșat în războaie, stăpân hotărât, înzestrat cu toate însușirile unui minunat cârmuitor. Pe tronul Împărăției Romane stă molaticul Domițian, ostaș fricos și om neînsemnat.

Decebal își întocmește țara, aduce de pretutindeni meșteri iscusiți, alege pe oamenii cei mai pricepuți și-i pune la treabă, întărește orașele, armează pe toți supușii lui în stare de a se lupta, leagă prietenie cu neamurile nestăpânite încă de romani, și în această obștească înviorare, în această măreață însuflețire, un popor nou pare că se ridică la poalele și înlăuntrul Carpaților.

Iar în anul '86, mai ușurându-se de griji, regele munților se repede cu arcașii lui în Moesia vrăjmașă, împrăștie oastea împărătească, ucide pe Sabinus, apărătorul acestor ținuturi, pustiește țara și pune stăpânire pe cetățile ei. Atunci se hotărăște însuși Domoțian să vie-mpotriva dacilor. El pleacă din Roma, cu oaste multă și cu planuri mari de biruință; dar în pragul Moesiei se răzgândește și trimite să se măsoare cu fiorosul Decebal, pe Cornelius Fuscus, un general bătrân, încercat în războaie.

Trec Dunărea și înaintează încoace falnicele steaguri romane, zorite de dorul izbânzii. Dar iată că de sub poalele unei păduri o năprasnică vijelie de săgeți s-abate asupra lor. Viteazul Fuscus e ucis, și oastea lui sfărâmată. Câmpiile Moesiei sunt din nou pustiite. Silit să încheie pace, Domițian se leagă a da lui Decebal meșteri și oameni învățați, ca să-i întărească țara și să-i lumineze neamul; afară de asta, se mai leagă a-i plăti ș-un tribut în bani, pe fiecare an. Iar pentru a-și ascunde umilința, fudulul împărat trimite veste la Roma c-a biruit pe daci, pune să i se ridice statui și arcuri de triumf, și îmbătat de vinul oaspeților și de laudele lingușitorilor, își adoarme astfel mustrarea și rușinea în cea mai deșartă slavă ce s-a pomenit vrodată în istorie.

Ci tu veghează rege cutezător și paznic ne'nfricoșat al Carpaților, veghează și te pregătește pentru lupta cea mare, că de-aci-nainte ai a da piept cu adevăratul tău potrivnic!

Se-ncheie un veac de la nașterea Mântuitorului. Împărat la Roma e Traian, om hotărât, cumpănit la minte — făptură mândră de ostaș și fire aleasă de stăpân bun în toată puterea cuvântului, de adevărat părinte al poporului său. Cel dintâi gând, grija lui neadormită e să spele cât mai de grabă rușinea tributului dac, și să sfărâme pentru totdeauna cuibul acelui rege trufaș, care sta încă dârz și neclintit în marginea împărăției romane. La izbândirea acestui gând pășește cu multă luare aminte. Trimite înainte lucrători să abată stâncile și să taie un drum prin strâmtoarea cea lungă și prăpăstioasă a cheilor Dunării, din sus de Porțile de Fier, pe unde aveau să fie trase și cele cu provizii din Moesia; iar el cu oastea pornește în primăvara anului 101; la Viminacium, unde vine azi satul Costolați din Serbia, așterne-un pod de vase peste Dunăre și, în fruntea legionarilor, pășește, el întâi pe pământul Daciei. Așezările de câmp sunt toate părăsite. Țara pare pustie. Dacii sunt strânși în munți, în locuri apărate, de unde trimit iscoade să pândească mișcările romanilor. Traian cercetează bine locurile, știe că intră într-o țară primejdioasă, și înaintează încet, cu pază mare, lăsând întăriri în urmă, pentru ca nu cumva, la o retragere silită, să rămâie descoperit. Înainte de a intra în munți, îl întâmpină o solie din partea burilor, un popor supus dacilor: pe un burete mare scriau împăratului în latinește că nu-i cuminte să strice pacea încheiată și să le calce țara, și-l sfătuiesc mai bine să se întoarcă. Povața o fi vrut ea să fie îndrăzneață, dar solul, când a văzut chipul măreț al lui Traian, a înlemnit de spaimă ș-a căzut de pe cal.

Încep zările să se închidă. Păduri nesfârșite se înalță între pământ și cer, și parc' amenință cu tăcerea și cu întunericul lor.

Șir după șir se înfundă sclipitoarele coifuri în umbra văilor întortocheate și înguste. Cercetașii furnică în toate părțile și străji sunt puse pe înălțimi, ca nu cumva prin locurile acestea viclene, oastea să fie lovită pe neașteptate.

Deodată un strigăt de trâmbiță dă știre de sus să se gătească de luptă... Un freamăt de arme ¬ și rândurile se strâng apropiindu-și scuturile și învălindu-se ca într-o platoșă uriașă: nu mai sunt oameni, e un zid de fier care înaintează. Pe Timiș în sus, în meterezele lor de la Tapae, dacii stau la pândă cu arcurile întinse. Pe aici e drumul cel mai scurt spre inima țării, spre mândra Sarmisegetuza, cuibul lui Decebal. Aici valea se lărgește puțin; în dreapta Timișului, sub streașina unui munte, se înalță, ca o prispă, minunata așezare pe care și-au ales-o dacii pentru întăriturile lor. Din jos, în marginea pădurii, încep deodată crengile să foșnească, înfiorate ca de-o suflare de vânt, și cele dintâi coifuri sclipesc în luminiș.

Un șuier ca de vijelie, ș-o răpăială de grindină cutremură valea. O pânză mișcătoare de săgeți zbârnâie deasupra pământului, între cele două puteri. Dar pânza se scurtează. Zidul de scuturi ce scapără de izbirea săgeților, se împinge tot mai adânc, tot mai îngrozitor în clocotul dacilor. Se prăbușesc mulți din oastea romană. Dar șiruri proaspete izvorăsc mereu din pădure, s-ar crede că toți copacii se prefac în legionari și vin din ce în ce mai mulți, din ce în ce mai îndârjiți, iată-i aproape, nu-i mai desparte decât o lungime de suliță. Dacii aruncă arcurile și se apără cu lăncile, întăriturile trosnesc din toate părțile și, prin spărturile lor, se îndeasă năvala morții; brațele se-ncleștează într-o luptă oarbă, deznădăjduită. Și peste această urgie îngrozitoare, deasupra acestui învălmășag de strigăte și de răbufneli, cerul se întunecă deodată, ș-o ploaie năprasnică vine să spele valea de sânge, dacii — câți au mai rămas cu zile — o rup de fugă, încredințați că și zeii s-au ridicat împotriva lor. Se povestește că în lupta asta Traian, văzând că nu mai au ostașii lui cu ce să-și lege rănile, își rupse cămașa de pe el și-o împărți răniților.

De la Tapae, legionarii se ridică pe Timiș în sus până la gura Bistrei, și pe valea ei, tăiată între două șiruri de munți, se-ndreaptă înspre cetatea lui Decebal. O solie din oameni de rând, capete descoperite, îi întâmpină cu rugă de pace. Traian îi trimite îndărăt să spună regelui lui că nu primește pacea, decât cu supunerea țării. Și-n mersul lui pe Bistra, dă foc unei cetăți părăsite, cruță un sat în care erau numai bătrâni, femei și copii, împrăștie o ceată de călăreți ce vor să-i ație calea, apoi — văzând că se lasă vreme de iarnă și-i tot mai greu de înaintat, pune lagăr întărit la jumătatea văii și, pe tot drumul făcut până aici, rânduiește oaste de pază; iar cu fruntașii se întoarce să ierneze într-un oraș din Panonia — Ungaria de azi.

Iarna trece în liniște, în liniștea pregătirilor. Și cum dă codrul în mugur, împăratul e în lagăr. De aci încolo încep greutățile cele mari. Valea înainte se strâmtează, drumul e astupat de bolovani și de copaci răsturnați. Cete de arcași izvorăsc din toate părțile, stânci se prăbușesc din înălțimi peste călăreți. Cu o muncă și cu o putere de uriași, legionarii desfundă calea, înfruntă moartea sub toate chipurile ei și trec înainte, spulberând orice împotrivire, îngrozind pe vrăjmaș, mai mult decât cu armele, cu păsul lor hotărât și cu înfățișarea lor măreață. După o luptă crâncenă, cuceresc o cetate în care găsesc pe sora regelui și câteva steaguri romane, amintiri umilitoare din zilele lui Domițian. De astă dată vine un sol ales dintre fruntași, îngenunchează, întinde mâinile, cerșește pacea, dar nu cu închinarea țării. Traian face un semn, și oastea pășește înainte. Încă un urcuș greu, peste dărâmături de stânci și sub o cumplită grindină de săgeți — și iată că în sfârșit nebiruiții legionari răsuflă în larg, pe înălțimea unui tăpșan descoperit, în fața mândrei cetăți a lui Decebal. Dacii se năpustesc din cuibul lor și mai încearcă o luptă îndârjită, dar sunt zdrobiți și de astă dată. Atunci porțile cetății se deschid și regele apare. El vine încet, abătut, și, cu ochii în pământ, întunecat de durerea umilinței, se pleacă înaintea biruitorului, ș-așteaptă. În urma lui, în genunchi și cu mâinile întinse, în mută rugăciune ca-n fața lui Dumnezeu, stau căpeteniile și norodul cetății.

Văzând împăratul atâta supunere, se-nduplecă și încheie pace. Decebal se leagă: „A înapoia toate armele, mașinile, meșterii și fugarii primiți de la romani, a-și dărâma toate întăririle, a părăsi ținuturile cotropite de la vecini și a cunoaște de prieteni și de dușmani pe prietenii și pe dușmanii poporului roman”.

Traian puind temei pe cuvântul regelui, lasă numai o mică pază în cetăți, și se întoarce cu oastea la Roma, unde poporul îl sărbătorește și-i dă numele de „Dacicus”.

Curând însă după asta, sosește veste că Decebal, rupând toate legăturile păcii, cu mai îndârjită pornire se pregătește de luptă, adună arme, întărește cetățile și răscoală neamurile vecine împotriva romanilor.

Din nou Traian e în fruntea legionarilor. El pune din vreme pe Apolodor din Damasc să dureze un pod de piatră peste Dunăre, în dreptul orașului dac Drubetis, unde-i azi TurnulSeverin; și în primăvara anului 105, calea fiind deschisă și apărată din toate părțile, înaintează cu oastea spre capitala Daciei, hotărât de astădată a răzbate la ea prin trecătoarea de la Turnu-Roș. Dacii, crezând că vor fi loviți tot prin valea Timișului și a Bistrei, astupaseră drumul pe-acolo, așezând pază mare și curse viclene prin ascunzătorile munților. Romanii pășesc încet. Pe la jumătatea verii sunt în valea Oltului; în mersul lor dau de-un lan de grâu și-l seceră; puțin mai în sus găsesc un oraș întărit, ridică berbecii și bat în ziduri până ce-l supun, dacii se-mprăștie prin văgăunile munților. Acum deschide ochii Decebal și vede cumpăna-n care a intrat, primejdia îngrozitoare care se apropie și pe care singur a ridicat-o asupra țării lui. El încearcă în vremea asta toate mijloacele de scăpare, iertate și neiertate. Plătește oameni fără de lege să ucidă pe Ttaian. Aceștia sunt prinși. Atrage prin vicleșug pe Longinus, fruntaș de oaste și sfetnic al împăratului și, văzând că nu poate afla nimic de la el, trimite vorbă că-l va omorî în cele mai groaznice chinuri, dacă romanii nu-i vor părăsi țara. Longinus se otrăvește, după ce scrisese lui Traian să meargă înainte fără o teamă și fără nici o îndurare.

Ș-a mers împăratul. Ca o putere dumnezeiască a pășit înainte, înlăturând toate piedicile, rupând toate stăvilarele ce i se puneau în cale. Și iată-l pentru a doua oară în fața Sarmisegetuzei. — Multe triburi dace, încă de la început, văzând că nu mai e nici o scăpare, se plecaseră de bună voie steagurilor romane. Dar floarea oștirii, tăria neamului stă aici, în cetate, și așteaptă cu nerăbdare ceasul de luptă, ceasul de jertfă măreață, pentru cinstea țării, dacă nu se mai poate pentru mântuirea ei.

Încep romanii să se pregătească. Din turnul palatului, Decebal cată cu neliniște jos, în larga deschizătură de plai, unde mulțimea de coifuri, ce mișună scânteind în bătaia soarelui înfățișează o priveliște de pe alte tărâmuri; și-n clocotirea aceea de foc și de aur legionarii par mai mari, mai mulți, mai repezi în mișcări, o lume de uriași înveșmântați în flăcări.

Cea din urmă solie, trimisă pentr-o încercare de pace, aduce răspuns aspru, scurt, hotărât: supunere sau moarte. O clipă stă regele pe gânduri, în tăcerea îngrijată a sfetnicilor, apoi, ridicând fruntea, rostește cu mândră durere: „Să murim!” Arcașii de pe metereze vestesc romanilor, c-un rând de săgeți, cuvântul regelui. Un freamăt surd se ridică din vale. În șiruri lungi, oastea se mișcă spre cetate. Berbecii — namile spăimântătoare, își întind spre ziduri capetele lor de fier. Urcând din greu, scuturile despică pârte prin desimea săgeților. Deodată pornesc toate catapultele cetății să-mproaște cu pietre, la început mai mici, apoi din ce în ce mai mari; aprigii năvălitori se opintesc să răzbată înainte, când iată că o groaznică prăbușire de bolovani și de stânci purcede de pe ziduri; hăuie valea și se cutremură toată ca de-o năprasnică dărâmare de munți, -învălmășite, rândurile romane se frâng îndărăt. O fulgerare de speranță lunecă pe fața lui Decebal. Inimile dacilor se înviorează și strigăte de bucurie izbucnesc din toate părțile.

Dar prinde-a bubui pădurea de lovirile topoarelor, copacii abătuți sunt târâți pe tăpșan, grinzi mari se-ncheie unde de alta, o cetate nouă crește ca din pământ în fața Sarmisegetuzei. Și iată că din pereții acestei cetăți vrăjite, întărituri mișcătoare se despart, încep să umble, purtate de-o putere nevăzută, își împing la deal colțurile lor ascuțite, înfruntând săgețile și pietrele răpezite de pe metereze. Dacii simt că îndărătul acestor minunate întărituri e oastea romană care înaintează, și cea din urmă speranță se duce cu cele din urmă săgeți. Porțile și zidurile prind să se clatine de izbiturile berbecilor: sună ora pieirii. Vitejii apărători sunt biruiți, dar nu supuși. Zoriți, de pretutindeni dau foc cetății, scumpei lor cetăți pierdute; ș-acum, sub steagurile ei de flăcări în luptă pentru biruința morții — parte se azvârl cu piepturile desfăcute, în sulițele năvălitorilor, alții aleargă în mijlocul pieței, unde, în jurul unui vas mare plin cu otravă, duhul lui Zamolxis îi cheamă și-i adapă cu băutura vieții celei de veci, Decebal, c-o frântură de oaste, părăsise cetatea și se întărise mai înlăuntrul munților, pe-o înălțime apărată de stânci; dar când văzu că și aci e descoperit și din toate părțile împresurat de legionarii lui Traian, își sprijini spada cu mânerul în pământ și, desfăcându-și haina în dreptul inimii, mai privi o dată spre cuibul lui în flăcări și se lăsă cu toată greutatea trupului în fierul ascuțit. Moartea regelui încheie istoria neamului dac. Fruntașii care mai rămân în viață, își răscumpără zilele cu bogățiile cetății. Capul lui Decebal e adus înaintea lui Traian. Lung îl privește împăratul, și mult stă pe gânduri, ca și cum ar căta să pătrundă tot înțelesul adânc și mișcător al atâtui zbucium, din ochii aceștia liniștiți, ce par a-și fi întors luminile spre o altă viață. Și zice înduioșat: „A fost un om!”

O sută douăzeci și trei de zile au ținut la Roma sărbătorile acestei mari biruințe; iar pentru vestirea ei de-a lungul veacurilor s-a înălțat în mijlocul Forului „Columna lui Traian” ale cărei sculpturi, de jur împrejur și de jos până în vârf, înfățișează în icoane neperitoare istoria luptelor crâncene și nespuselor greutăți, prin care-au știut legionarii să-și facă drum la o așa de măreață izbândă, de la care purcede-o lume ș-o viață nouă.

Dacia romană

Pe pământul Daciei, în țara asta scumpă, plătită cu atâta sânge, supusă în sfârșit după atâtea jertfe, Traian aduce roiuri proaspete de oameni, din toate părțile întinsei lui împărății, și mai ales din Iliria. Un popor nou se așterne peste sfărâmiturile neamului dac, un nou răsad din vița romană prinde rădăcină în munții și în văile Dunării. Pe ruinele Sarmisegetuzei se ridică Ulpia Traiană, și în scaunul lui Decebal stă acum un cârmuitor împărătesc, „Legatus Augusti”. Minți pricepute și brațe harnice întocmesc țara și-i dau cu totul o altă față. Drumuri largi, pietruite, colindă netezișul câmpiilor și desfundăturile munților. Orașele sunt înzestrate cu băi, cu temple, cu teatre, și prin cetăți se așează oaste. Valuri uriașe de apărare se ridică de-a lungul hotarelor deschise bântuirilor. Brazdă nouă se răstoarnă din pământul în care dorm oasele atâtor viteji, holde îmbelșugate îmbracă văile Dunării. Meșterii se alcătuiesc în bresle. La gropile de aur din munții Ardealului lucrează săpători aduși din Dalmația — aurarii, cea mai aleasă și mai cu vază dintre toate breslele țării. Ostașul roman muncește alături cu băștinașul dac, se-ngrădește cu el în aceeași gospodărie, s-așează la aceeași vatră, își împart bucuriile și durerile, pâinea și sarea sub același acoperământ, și cel ce a biruit ieri cu armele biruie acum cu alcătuirile vieții lui, cu mintea lui luminată, cu limba lui sonoră și limpede — o cucerire înceată, blândă, firească, întinsă fără siluire, primită fără suferință.

Și astfel istoria omenirii, amestecând viața și sângele celor două neamuri de viteji, pregătește, în taină și pe-ndelete, făptura unui popor nou, încheagă o nouă putere, pe care va arunca-o în vâltoarea întâmplărilor viitoare, pentru a o scoate mai târziu întreagă și lămurită din focul luptelor, și a-i deschide primire largă și frumoasă în paginile ei. Poporul acela în plăzmuire, îngânarea aceea de putere care bate nerăbdătoare la porțile luminii, suntem noi, românii de azi.

În anul 117 împăratul Traian moare. Dacia lui, mândra lui Dacie, strălucitoare de tinerețe și de hărnicie, le stă în ochii noroadelor vecine. Aurul munților, rodirea cea îmbelșugată a câmpiilor, ispititoarele bogății ale orașelor stârnesc pofta de pradă a neamurilor fără căpătâi, ce cutreieră meleagurile neîngrădite în hotarele romane. Cele dintâi călcări le fac sarmații și roxolanii.

Împăratul Adrian începe să cugete cu grijă la soarta țării acesteia, pusă departe în bătaia dușmanilor. Cum s-o apere de bântuirea atâtor hoarde lacome ce izvorăsc mereu din răsărit și de la miazănoapte? Și totuși cum s-o părăsească? — E atâta viață romană și cu așa temei așezată în colțișorul acela de lume! Cum să rupă el din crugul împărăției o așa podoabă de țară și s-o lase fără ocrotire, în prada pustiitorilor? Și nu s-a îndurat s-o părăsească, nici el, nici urmașii lui până la Aurelian. Ba cu toată inima au sărit și mereu s-au luptat pentru paza hotarelor ei. Împărații Septimiu Sever și Caracal au pus oaste nouă ș-au durat întăriri pe locurile unde sunt azi orașele TurnuSeverin și Caracal.

Dar pe la începutul veacului al treilea se rup deodată stăvilarele lumii barbare și puhoiul noroadelor necunoscute încă începe să înece câmpiile Europei. Goții sunt cei dintâi năvălitori. Ei vin de pe țărmurile Mării Baltice, întunecând pământul ca norii de lăcuste, și se-mpânzesc pe coastele Mării Negre. De aici se despart în gloate puternice, și unele pe mare, altele pe uscat, bântuie laturile împărăției romane, ale cărei oști nu mai pot prididi atâta sodom de barbari.

Istoria popoarelor se învălmășește. Zile din ce în ce mai grele curg pentru sărmana Dacie, așa de fericită în zorii renașterii ei. În ea se sparg cele dintâi valuri pustiitoare și, când sunt împinse îndărăt de armele romane, tot asupra ei se revarsă. Orașele nu se mai pot apăra. Pământul nu se mai poate lucra. E jaf și pieire de la un capăt la altul al țării. În anul 271, fricosul Aurelian, văzând că hoardele sporesc mereu și se împing tot mai adânc spre inima împărăției lui, și ne mai știind cum să păzească atâta întindere de pământ, trage toată oastea din Dacia, în loc să întărească această minunată sentinelă dunăreană, și părăsește astfel pentru totdeauna în noianul valurilor cea mai bogată și mai puternică țară din chenarul domniei romane.

În viforul năvălirilor

Cu retragerea oștilor, frumoasa alcătuire a țării se desface din toate încheieturile ei. Nu mai e ocrotire, nici cârmă, nici povață. Cetățile se dărapănă, orașele se pustiesc; fruntașii, neguțătorii, oamenii cu stare, pleacă încotro i-o lumină Cel de Sus. Rămâne însă plugarul, gloata de muncă și de îndurare, rămâne poporul cel mult și strâmtorat, pe care porunca împăratului nu-l privește, pe care moartea nu-l mai înspăimântă. Săracul n-are unde să plece. El n-are nici chip, nici inimă să se înstrăineze. Îl leagă nevoile de vatra și ograda asta în care se încheie toată lumea lui, îl leagă atâtea rânduri de strămoși aici, îl leagă apoi credința că aici nu va mai avea dări de plătit, multele și apăsătoarele dări, în bani și-n muncă, pe care le cerea de la supuși strașnica stăpânire romană. Și astfel țăranul daco-roman — matca statornică a neamului nostru -păstrător credincios al limbii ș-al datinilor părintești rămâne aci, în țara lui bântuită, țară fără stăpân și fără apărare, pentru lungă și neașezată vreme. Brazdă-n câmp nu mai răstoarnă, îngrădirile se părăduiesc, pământul s-acopere de buruiană; dar cei care l-au muncit și s-au hrănit pe el de sute de ani văd lanurile viitoare, văd înseninarea zilei de mâine dincolo de întunericul care-i învăluie, o văd ș-o așteaptă. De pe țărmurile Mării Negre și din valea Nistrului mereu se reped hoardele flămânde ale goților, le spulberă gospodăriile și-i împing la adăposturile munților. Când valul se retrage ei se întorc, își ridică iar bordeiele din talpă, n-apucă însă bieții oameni a-și încropi alb în căpistere, că iar vin pustiitorii și-i gonesc la munte. Trec așa o sută de ani, și când să zică și ei: Doamne, -ajută, iată că se prăvale din podișurile Asiei un nou puhoi de barbari asupra Europei. Nu-i o armată, nu-i un popor, e o lume nesfârșită de călăreți, de care și de gloate pe jos, ce-ntunecă zarea și zguduie pământul — un fluviu de oameni ce curge mereu și crește mereu, — și nu mai isprăvește — e lumea cea sălbatică și îngrozitoare a hunilor. Ei înaintează, ca o năprasnică viitură de apă, vărsându-se încoace peste întinsele șesuri dintre Ural și Volga. Spăimântați de apropierea lor, goții își părăsesc așezările din valea Nistrului și de pe coastele mării: parte se năpustesc spre munți, aceștia în zorul fugii își îngroapă la Pietroasa, în ținutul Buzăului, comoara sfântă, „Cloșca cu pui de aur” ce stă acum între podoabele muzeului nostru, ceilalți se aruncă orbește înlăuntrul Împărăției Romane, în marea de popoare bătrâne, care-i soarbe și-i amestecă în valurile ei.

Potopul hunilor, spărgându-se de zăgazurile Carpaților, învăluie munții și curge înainte pe văile deschise, hoardele hămesite cutreieră Europa. Pe urma lor, sub rotitoarele stoluri de corbi, se văd câmpiile albite de oase. Falnica lume romană, izbită din toate părțile, începe să se năruie. Peste înfloritoarele ei cetăți trec rândurile de barbari, împingându-se unele pe altele într-o goană amețitoare, învălmășind câmpul istoriei cu regatele și cu împărățiile lor, care se încheagă și se risipesc dintr-o zi în alta, spulberate ca de vraja unui descântec. Puterea, bogățiile, coroanele se vântură ca pleava, Roma își topește statuile și odoarele pentru a depărta cu bulgări de aur și de argint pe visigoții lui Alarich grămădiți la porțile ei. În Campania jefuită, în fața cetăților dărâmate, barbarii stau tolăniți la umbra platanilor și beau vin de Falerno turnat în cupe de aur de fiii și fiicele senatorilor romani”.

Pe la începutul veacului al cincilea, hoardele hunilor încărcate de prăzi, se strâng din toate părțile, la glasul lui Atila, în câmpiile Panoniei, unde, găsind pășuni bogate pentru caii lor, întemeiază un regat puternic — groaza și urgia lumii, până la moartea lui Atila, când, intrând vrajba între feciori lui, iarăși se desfac în cete și se-mprăștie pentru totdeauna. Gepizii, o ramură din neamul goților, se folosesc de împrejurarea asta și se așează în siliștele Daciei. Trăiesc și ei din jafuri până pe la jumătatea veacului al șaselea, când iată că din nesecatele izvoare ale Asiei, un alt popor se revarsă asupra Europei. Prin vadul deschis de huni se lasă acum avarii. Pe Volga întâlnesc pe bulgari (volgari) și-i supun. În valea Niprului dau de slavi, îi mătură și pe aceștia din sălașele lor, și-i duc în hiolă peste amestecul de neamuri ce se frământă în lăuntrul Împărăției Romane. O parte din slavi, răznindu-se din gloata cea mare, se preling unii pe șes alții se mistuie-n munți, unde dau peste adăposturile daco-romanilor — ostroave de viață neașteptată în măreața pace și neclintire a înălțimilor acestora. — Îmblânzit de spaimă și de foame, alungat și el din culcușul lui și rămas fără nici un căpătâi, slavul se apropie umilit de pragul stăpânului acestor munți, care cu bunătate-i deschide ușa, ca unui străin pribeag și om al lui Dumnezeu, îl adăpostește-n bordeiul lui sărac, îl ospătează la masa lui cumpătată, caută a-i înțelege vorbele, ajutate de gesturi, de privirea dulce a ochilor albaștri și astfel, în locul acelorași dureri, istoria înseamnă cea dintâi atingere între sufletele acestor două neamuri.

Avarii, întăriți de gloatele slave și bulgare, pradă ce mai găsesc de prădat în văile Dunării și pun stăpânire pe câmpiile Panoniei, de unde, timp de două veacuri, îngrozesc țările din răsăritul Europei până-n Constantinopol — Roma Bizanțului. De abia în anul 796, după multe lupte, Carol cel Mare, împăratul francilor, îi biruie, îl sparge cuibul din Panonia, vestitul Ring unde s-au găsit mormane de pietre scumpe, îi împrăștie și scapă lumea pentru totdeauna de pătura asta de barbari. — Trec numai zece ani, și bulgarii, sub regele lor Crum, ajung a fi cel mai puternic și cel mai temut popor din toată peninsula Balcanică. Așezați mai de demult în Moesia răsăriteană, peste slavi, în gloatele cărora fiind sorbiți, și-au pierdut limba și parte din sălbăticia neamului lor înrudit cu hunii și cu avarii, ei se folosesc de frământările din Apus și-și lărgesc hotarele țării cuprinzând toată valea dintre Dunăre și Balcani, de la Porțile de fier până-n Marea Neagră. Undele romane, împuținate de atâtea năvăliri, izbite acum de stânca asta mare și grea, pe care vârtejul întâmplărilor o aruncă-n mijlocul lor, se despart în mai multe vițe, ș-apucă unele-nspre Carpați, unde le trage matca, iar altele se răzlețesc, pentru cine știe câte veacuri, prin munții Macedoniei și pe coastele stâncoase ale Adriaticei, în Istria.

În cetatea Carpaților

De prin veacul al treilea, de la spărtura pe care-au făcut-o goții încoace cu duiumurile lor, curgând mereu noroade sălbatice pe poarta cea mare a șesului dunărean, și, văzând daco-romanii că nu mai e chip de trăit pe locurile acestea așa de bântuite, încep săși ridice turmele și ce bruma le-a mai rămas, și se retrag la deal din bătaia năvălirilor, până ce se adâncesc cu totul în adăposturile munților, unde frați de-ai lor sunt, încă de la începutul domniei romane, sălășluiți pe valea Oltului, pe valea Timișului și-n Ardeal. — Aci, în mândra îngrădire de codri și de stânci, își înfiripează cu încetul așezări noi prin locurile mai ascunse, împărțindu-se unii cu turmele pe înălțimile plaiurilor, alții cu puțină semănătură pe luncile apelor, având țara de-a valma și ducând laolaltă aceeași viață retrasă și neștiută de nimeni, pe care tot în părțile acestea au fost trăit-o și agatirșii în vremurile de demult. Din când în când se ivește câte-o nouă ceată de pribegi, izgoniți și ei din vetrele lor, de pe sub poalele munților, sau de prin câmpiile Moesiei. Ei aduc știri de ce grozăvii se mai petrec în lumea deafară, de ce barbari mai vântură țările, vorbesc de vitejiile împăraților, de puterea cea sfântă a Papei, care-a domolit pe cumplitul Atila, biciul lui Dumnezeu, numai cu vraja cuvântului și l-a întors îndărăt de la porțile Romei, vorbesc de frumoasele învățături creștine, ca de-un izvor de lumină mântuitoare, la care aleargă să se adape toate neamurile pământului...

Unul din ei — un preot, un apostol desculț, scoate din sân un tartaj latinesc și prinde-a citi. Fața i se înviorează, glasul se ridică din ce în ce mai cald și mai sonor. Cu multă luare aminte ascultă păstorii vorbele lui Isus, pline de adâncă și limpede înțelepciune, minunile pe care le-a făcut, și cât de mult a iubit el pe oameni, și cum a pătimit și s-a jertfit pentru mântuirea lor... . În liniștea măreață a munților, pe înălțimile acestea luminoase — departe de pământ, aproape de cer -sufletele care-au trecut prin atâtea dureri sorb însetate credința cea dătătoare de putere. O cruce de lemn înfiptă la gura unei peșteri, înseamnă pragul unei biserici. Zile de sărbătoare se aprind ca niște candele în întunericul timpului, tot mai în larg răsună toaca, tot mai mulți cuvioși îi aud chemarea.

Și alte cete de frați vin, și preoți mai vin de prin ținuturile căzute sub aspra stăpânire a bulgarilor. Sate se înjghebează pe văi bătute de soare și sfetnici se aleg din scoborâtorii vechilor viteji, din cei mai bătrâni, din cei mai cuprinși.

Astfel, pe când afară, în largul câmpului, din ciocnirea celor două lumi — a barbarilor și a romanilor — și din amestecul de sânge al atâtor neamuri, răsar popoare noi și state noi se încheagă pe sfărâmăturile vechilor alcătuiri, aici, în tainițele Carpaților, pe sub poalele codrilor ocrotitori, fruntașii cneji îmbrăcați în zeghe și-ncălțați cu opinci, părinții voievozilor de mâine, adună sub povața lor pâlcurile de păstori risipite pe depărtările plaiurilor, și-ncetul cu-ncetul urzesc și ei câte-un început de țărișoară, la locuri mai cu îndemânare, pe deschizătura vreunei ape mai mari, așezând rânduială între oameni, altar aceleiași credinți, și străji pe la porțile munților.

Și vremea trece, trec sutele de ani vânturând noroadele și schimbând fața lumii, numai crâmpeiul acesta de neam, nebăgat în seamă, pierdut din vederea istoriei, rămâne statornic aici, și-n toată lunga-i întunecare, de aproape o mie de ani, nimic nu se tulbură, nimic nu se strică de alcătuirea firii lui, — cum a intrat, așa va ieși din munți: același chip, aceeași limbă, același suflet.

Undirea neamului românesc

Între unguri și bulgari. Frații Asan și Împărăția Romano-Bulgară. Năvălirea tătarilor

De pe la sfârșitul sutei a patra, marea împărăție romană e desfăcută în două. În partea de apus, cu scaunul la Roma, au năvălit germanii, — în partea răsăriteană cu scaunul la Constantinopol, au năvălit slavii. Neamurile celelalte de barbari se mistuie cu încetul, ca apele fără matcă, pe care le soarbe pământul. Lumea creștină e ruptă și ea în două: biserica de Apus — catolică — sub ascultarea Papei de la Roma, și biserica de Răsărit — ortodoxă — sub ascultarea Patriarhului de la Constantinopol. La anul 679 bulgarii se așează de partea cealaltă a Dunării, între Balcani și Marea Neagră, peste slavi și se contopesc cu ei. În a doua jumătate a veacului al nouălea trec, cu regele lor Boris, la legea creștinească. Șovăiesc la început, vreo doi-trei ani, între biserica de Apus și cea de Răsărit. Frații Metodiu și Chiril, trimiși să răspândească învățăturile lui Hristos la popoarele slave, alcătuiesc un alfabet nou — alfabetul chirilic de mai târziu — și scriu cărți slavonești pentru slujba bisericească. Sub înlăturarea acestor mari și neobosiți apostoli ai neamurilor slave, bulgarii rămân de-al binelea creștini „pravoslavnici”, legați de patriarhia din Constantinopol.

Soarele Romei apune. Vechii locuitori ai peninsulelor Balcanice se urcă tot mai sus pe culmile munților, ca și cum ar căuta să se mai încălzească la cele din urmă ale acestui asfințit dureros — dar umbra amurgului crește, și noaptea îi învăluie.

Iar de la răsărit zadarnic așteaptă să se mai rumenească cerul de zorii unei alte dimineți: Împărăția Bizantină de mult nu mai e decât o insulă de greci, în mijlocul unul ocean de barbari. În Europa o bat valurile slave, în Asia o îneacă potopul musulmanilor. Puterea bulgarilor crește. Un șir de lupte norocoase îi apropie de capitala Bizanțului: în anul 811 biruitorul Krum își face cupă de băut din țeasta împăratului Nichifor. De la miază-noapte curg mereu popoarele de slavi, și nu se mai isprăvesc: rușii, polonii, moravii, cehii, croații, sârbii... sunt brațele desfăcute ale aceluiași fluviu de oameni, pornit încoace încă de prin veacul al treilea. Vițele mai mici, răzlețite, se pierd în albia celorlalte neamuri.

De abia încep țările să se mai așeze, și oamenii să mai răsufle, când o nouă și neașteptată năvală de huni se aruncă asupra lumii creștine. Sunt ungurii, rămași de puhoiul lui Atila pe lângă Urali, sunt hoardele sălbatice ale lui Arpad — groaza întregului Apus timp de o jumătate de veac. Bătuți în cele din urmă de viteazul Oto, împăratul germanilor, la anul 955, încep să se strângă de pe drumuri și se așează în Panonia, unde mai norocoși decât strămoșii lor huni și avari, urzesc domnie trainică trecând la legea creștină sub cârmuitorul lor Ștefan, căruia Papa-i trimite în anul 1000 coroana de rege; și binecuvântează astfel întemeierea noului stat.

Valahii, cum numesc povestitorii vremurilor pe toți cei care se trag din vechea viță romană altoită pe tulpina ilirico-tracă, valahii, cum își zic ei de când s-au trezit pe lume, se văd iarăși, din toate părțile, împresurați de neamuri străine. De astă dată însă nu mai e o năvală trecătoare în urma căreia bântuiții să se întoarcă iar la ceea ce-au fost — ci un popor vrăjmaș s-așează temeinic lângă ei și caută să se întindă mereu, amenințând să-i copleșească și să-i înăbușe în adăposturile lor. Românii se iau de gânduri. Unde să-și plece capul?... Unde să se mai ducă? Aici și-au îngrădit viața, aici și-au păstrat limba, datinile, sufletul curat și făptura întreagă și mândră a neamului lor. Din cea mai adâncă vechime, de la capătul vremurilor știute, ei și numai ei au fost stăpânii munților acestora. Cu bună dreptate ei pot spune lumii: noi suntem agatirșii, noi, dacii lui Decebal, și romanii care, cu armele, și-au despicat drum încoace, tot noi suntem. Cetatea asta sfântă e de trei ori a noastră; și nu-i vale, nu-i izvoraș, nu-i stâncă de care să fie legată o bucățică din viața noastră. Noi stăm aici de două mii de ani!

Înainte de venirea ungurilor, românii, fiind în îndelungată atingere cu bulgarii, și împrumutând de la acești vecini multe din rânduielile și întocmirile vieții lor slave, își aveau, înlăuntrul Carpaților, micii lor cneji, un fel de sfetnici și apărători ai satelor, puși sub ascultarea unor căpetenii mai mari, care se numeau voievozi — conducători de oaste în timp de război, cârmuitori de țară în timp de pace.

Izvoadele vechi arată, la venirea ungurilor, trei voievozi de aceștia, trei duci ai neamului românesc, fiecare cu ducatul lui. Gelu în Ardeal, Menumorut în țara Crișului și Glad în Timișoara.

În anul 1018, Împărăția Bulgarilor, după un lung șir de lupte cu Bizanțul, e sfărâmată și supusă de Vasile al II-lea Cel Mare, zis și Bulgaroctonul ¬ omorâtorul bulgarilor. Biruința aceasta, la care-au ajutat și ungurii, întinde iarăși, imperiul de Răsărit pân' la Dunăre. Îi întinde, dar nu-l întărește. Peste țara de ieri a bulgarilor, rămasă fără apărare, se repăd de sub poalele Carpaților pecenegii, popor sălbatic de viță mongolă, revărsat încoace de pe podișurile munților Urali. În vetrele lor părăsite s-așează cumanii, din același leagăn cu pecenegii, vorbind aceeași limbă turcească, purtând aceeași dușmănie Împărăției Bizantine ș-aceleași lupte cu ea.

Românii se folosesc de tulburările acestea, și-ncep să se prelingă pe luminișurile de-afară ale munților, întemeind sub cnejii lor așezări de sate pe unde mai sunt de-ai lor, în valea Oltului mai ales, și pe plaiurile Vrancei, și la capătul despre miazănoapte al Carpaților bucovineni, în Câmpulungul îngrădit de codri.

În anul 1166, când împăratul Manuil Comnen, învingătorul cumanilor, intră, în țara ungurilor, unde o nouă biruință încununează steagurile bizantine, în oastea lui vitează arcașii români de pe luncile Oltului sunt printre cei dintâi luptători. Peste unsprezece ani puternicul Manuil, care visa reînchegarea întinsei împărății a lui Traian, moare, și cu el se stinge cea din urmă rază a gloriei bizantine. Deșarta strălucire a curții de la Cornul de aur cere supușilor biruri din ce în ce mai grele. Doi frați români, Petru și Asan, păstori în Balcani, merg să se plângă împăratului. Ei vorbesc dârz. Asan e pălmuit. Peste trei ani toți românii și bulgarii din peninsula Balcanică sunt în picioare, gata de luptă. Răpuși la început, cei doi viteji trec Dunărea încoace, strâng oaste proaspătă de la românii de-aici și de la cumani, și din nou se aruncă-n luptă. De astă dată armata Bizanțului e sfărâmată. Isac Anghelul scapă cu fuga, pierzându-și coiful împărătesc prin ponoarele muntelui Hemus. Toate cetățile grecești până la Adrianopol cad în mâinile biruitorilor. Și iată că, dintr-o răscoală de ciobani, o nouă și neașteptată împărăție se ridică în dreapta Dunării, cu așezarea scaunului domnesc la Târnova. Dar pare că un blestem urmărește pe urzitorii și stăpânii acestui tânăr imperiu.

La 1196 Asan, ajuns în culmea măririi, cade ucis de-o mână nelegiuită. Petru, fratele, și urmașii lui, după un an, are același sfârșit. Al treilea frate, viteazul Ionița, căruia Papa de la Roma, pentru a-l ademeni, îi trimite binecuvântarea lui și coroana de rege al românilor și bulgarilor, după o glorioasă domnie d zece ani, moare și el străpuns de spada unui trădător. Către jumătatea veacului al treisprezecelea împăratul Asan al II-lea, închinat bisericii de Răsărit, își atrage urgia Papei, care-ndeamnă pe regele ungurilor să-i calce țara și s-o supuie. Bela al IV-lea își pregătește oastea, când deodată un strigăt de groază se ridică din toate părțile: „Vin Tătarii!” Hoardele mongole trec peste așezările câmpiilor ca o vijelie pustiitoare, și intră în marea cetate a Carpaților prin văile apelor. Oastea ungurilor, spăimântată, fuge la Buda. În pragul Făgașului, lângă „Pădurea Vlahilor”, singur banul Basaraba încearcă să ție piept cumplitului Orda. Viteazul domn al Olteniei se repede la hotar, ca un vultur ce-și apără cuibul, fără a socoti strășnicia puterii ce vin asupra-i. În această crâncenă luptă, de care pomenesc izvoadele străine de pe vremuri, arcașii Olteni sunt biruiți. Paznicul țării, cu puțina oaste ce i-a mai rămas, e nevoit să se retragă în desimea codrului. Dar potopul e abătut din cale. Sălbatica mulțime, însetată de pradă, se năpustește înainte pe alte văi, lăsând în urmă-i pământul acoperit de leșuri, cerul dogorit de vâlvătăile flăcărilor. — Acestea se petrec în anul 1241. Peste trei ani tătarii, lăsară Ungaria jefuită și orașele ei dărăpănate și pustii, se retrag încărcați de prăzi. Parte se împânzesc în câmpiile Dunării spre Mare (Dobrogea de azi), parte dincolo de Nistru, în șesurile de miazăzi ale Rusiei.

Limpezindu-se văile, cetele de români încep să izvorască din adâncurile codrilor, și, lăsându-se iar pe poalele răsăritene ale Carpaților, în roiuri harnice, își înfiripă din nou așezările și viața de mai înainte.

În vremea asta, de cealaltă parte a Dunării, neamul, asăneștilor se stinge, și cu ei se încheie puterea și gloria împărăției lor, ce pare că un vis a fost. Rămân bulgarii și singuri, având o țară, dar neștiind să și-o păstreze; dezbinați din pricina certurilor pentru coroană, o mai duc târâș-grăpiș până la sfârșitul veacului al paisprezecelea, când, slabi și vlăguiți în fața unui dușman nou și puternic, își pleacă grumazul, aproape fără împotrivire, sub aspra stăpânire a turcilor — lungă și dureroasă îngenunchere, din care, peste cinci veacuri, vitejia și jertfele neamului nostru îi vor ajuta încă o dată să se ridice.

Românii, desfăcându-se de ei, își iau turmele și se retrag în Balcani.

Pentru această ramură scumpă, desprinsă din tulpina vieții noastre, pentru frații aceștia risipiți dincolo, de pământul din dreapta Dunării, istoria se-nchide aci. Ziua cea sfântă, ziua de mântuire și de dreptate, pe care cu toții o așteptăm, e ascunsă încă în tainele viitorului.

Întemeierea principatelor

„Însă nu puțină mirare este la toți câți scriu de aceasta, nici la câți bine vor socoti de acești români cum s-au ținut și au stătut până astăzi așa, păzindu-și și limba, și cum au putut și pot și pământurile acestea locuiesc, care aceasta la puține limbi și neamuri se vede; și mai vârtos atâtea roduri de oameni străine și barbare peste dânșii au dat și au stricat, carii peste alții așa dând nici numele, nici alt nimic nu se mai știe, nici nu se mai pomenește de aceia.”

Spătarul N. Milescu — Cei dintâi voievozi

Barbarii care-au trecut pe-aici ș-au tot curs înainte, împingându-se unii pe alții, s-au amestecat cu neamurile bătrâne și ostenite din țările Apusului.

Limbi și popoare noi au răsărit din amestecul acela, și alte întocmiri și alte așezări au îmbrăcat pământul. — Ungurii, veniți mai târziu, mânați de aceeași sete de pradă încearcă și ei să dea năvală-nainte, dar se izbesc ca de un zid de tăria oștilor germane, care-i silesc să se retragă în „Pustia avarilor”, între Tisa și Dunăre, unde sunt buni rămași.

De-aci încep a se lăți tot mai spre munți, înghesuind pe românii de baștină, căutând pe cei slabi și-mpovărați de nevoi să-i supuie cu binișorul, pe cei tari și dârji să-i răpuie cu armele.

După acel falnic Basarab, pe care-l zărim o clipă, ca lumina unui fulger, cu paloșul în mână, apărându-și împotriva tătarilor, încep negurile să se mai ridice de pe trecutul neamului nostru. Și iată că în faptul zilei, ce se dezleagă în sfârșit după o așa de lungă și de cumplită noapte, în lumina proaspătă a acestei dimineți de-o mie de ani așteptată, se ivesc cele dintâi figuri lămurite din șirul voievozilor români:

În anul 1247, domn în țara Oltului — vechiul banat a Basarabilor — e Litean-Vodă, iar către răsărit, peste pământul din stânga Oltului, în țara cea largă și-mbelșugată a Munteniei, domnește voievodul Seneslau. Ei plătesc o dare ungurilor, vecini puternici și primejdioși, pe care pân' acum românii, în așteptarea întâmplărilor viitoare îi măsoară doar din ochi. Seneslau, avându-și țara deschisă, și pusă-n calea tătarilor, mereu în harță cu ei, își pierde curând domnia, și poate și viața, căci nu-i mai vedem și nu mai auzim nimic de el. La 1272 Litean-Vodă trece Oltul, gonește pe tătari din Muntenia și-ntrupează amândouă țările într-un singur principat. Domn mare, cu vază-n lume — socru lui Milutin regele Serbiei -Litean nu mai vrea să plătească dările cerute de unguri. Aceștia vin cu oaste împotriva lui. El se luptă știind bine că nu va putea birui, dar tot așa de bine știind că nici o jertfă nu e zadarnică, se luptă și moare ca un viteaz, apărându-și țara, apărând dreptatea și mândria neamului românesc. Fratele lui, Barbat-Vodă în toiul luptei cade-n mâinile maghiarilor, se răscumpără cu bani, — „cu bani mulți”, cum spune cu lăcomie hrisovul unguresc — și domnește unsprezece ani, adeverind vorba din Evanghelie: „Capul plecat — sabia nu-l taie”. Lui Barbat îi urmează Tihomir-Vodă, care, după o domnie liniștită de douăzeci de ani, închizând ochii la 1310, lasă cârma țării în mâinile vrednice și norocoase ale fiului său Ion Basarab, alesul tuturor cnejilor din dreapta și din stânga Oltului. Este cel dintâi voievod puternic și hotărât, cel dintâi gospodar mare al românilor. Este omul mântuirii, pe care-l trimite Dumnezeu la cumpenele mari, când vrea să scape un popor din vâltoarea pierzării. Mai dinainte, încă de pe când trăia tată-său, tânărul domnișor se pogorâse din Făgăraș în Muscel și-și făcuse așezarea la Câmpulung, unde mormântul acelui Laurentius, comite de Câmpulung, din 1300, înseamnă poate o luptă, în orice caz sfârșitul călcărilor străine în părțile acestea. De-aici trecuse în Argeș, și, găsind un loc frumos și bine apărat în întăriturile munților, își dură acolo o cetățuie pe malul stâncos al Argeșului, să fie-un adăpost ș-o pază bună la o zi grea.

Când sfatul cnejilor îl cheamă la domnie, Basarab-Vodă e om în vârstă de treizeci de ani, și-ncercat în trebile țării. El nu face decât să desfășure mai departe, pe un câmp mai larg o muncă începută mai dinainte. Și, ca și cum ar prevedea că îndurarea Celui de Sus îi va îngădui o domnie lungă și norocoasă, el nu se grăbește, ci calcă liniștit, cumpănindu-și pasul și puterile cu greutățile drumului ce are de străbătut. Vrăjmași mulți îi împresoară țara din toate părțile. De la apus ungurii, de la răsărit tătarii și cumanii, mereu s-au întins ș-au cotropit din pământul de baștină al românilor. Trebuia și vitejie, dar mai ales răbdare și înțelepciune pentru a-și putea drege și întocmi țara. În cei dintâi ani ai domniei lui, mai mult cu mintea decât cu armele își lărgește hotarele moșiei. Stăpân pe Muscel și pe Argeș, trece în Dâmbovița și-ntemeiază orășelul Târgoviștea. De aci își îndreaptă privirea spre câmpiile dunărene, pe unde românii, sub cnejii lor, începuseră să se reverse din munți, înfiripează așezări la București și la Buzău, încinge cu zid de cetate orașul Ifloc pe malul Dunării, ajută cu oaste pe Mihail, domnul Vidinului, să se facă împărat al bulgarilor, scoate pe unguri din țara Severinului, o ia în stăpânire și-i dă numele de Ungro-Vlahia. De-aici încep luptele.

Noi pe atunci eram numiți vlahi. Tătarii ne ziceau Ifloc. Muntenia se numea Vlahia Neagră, Kara-Iflac pe turcește, Kara-Vlașca pe bulgărește și sârbește.

Robert, trufașul rege al ungurilor, ridică oaste mare și vine grăbit să răpuie pe acest domn cutezător al romanilor. Se lasă de-a dreptul în Oltenia și, intrând în Severin așeaz' aici oștire de pază ș-un ban maghiar, stăpân pe bucățica asta de țară Românească Basarab Vodă îi trimite vorbă de pace. Carol Robert respinge cu ocară solia domnească și pășește-nainte.

E toamnă. Roadele pământului sunt strânse, bordeiele părăsite, vitele duse la munte. Cât bate ochiul nu se zărește țipenie de om. Regele posomorât străbate luncile deșerte și miriștile arse, apucă pe valea Argeșului și-naintează în puterea codrului cu oastea fără merinde, stabilă de foame și de osteneală, spre cetățuia depărtată, spre cuibul ascuns al voievodului. Sub greutatea armelor ș-a loricilor sclipitoare, călăreții, nedormiți, se leagănă pe cai. Din când în când se opresc, ascultă. Bolboroseala izvoarelor pare o sfadă de glasuri ce se alungă pe sub pământ, pripite, amenințătoare. Tot mai îngustă-i valea, tot mai întunecată. Sus, deasupra unei vâltori, se dezvelesc din desimea brădetului două turnuri înalte de piatră. Deodată un șuier puternic înfioară cuprinsul: tot codrul tresare, ca deșteptat din somn. Și iată că de pe zidurile cetățuii, de pe stânci, din crengile copacilor încep săgețile să curgă, — ucigătoare ploaie de fier acopere, învăluie de jur împrejur oastea maghiară grămădită în strâmtoare. Cai și călăreți se prăbușesc în vălmășagul cumplit al morții. Un iad e fundul văii. Strigătele și vaietele celor căzuți cutremură văzduhul. După o luptă îndârjită de două zile c-un dușman nevăzut, regele, îngrozit, dă poruncă să se plece arcurile și să se înalțe flamura păcii. Buciumașii străjilor vestesc încetarea luptei. Biruitorul se înduplecă a da ungurilor călăuze, care să-i scoată spre Timișoara pe drumul cel mai scurt. Dar cum, pentru asemenea oaspeți, pădurile și munții noștri n-au drumuri scurte, și nici lungi nu au. Iată că prin coclaurile încâlcite ale Gorjului, aproape de hotar, valea se întinde deodată, iar din pereții ei încep stânci și bolovani să se rostogolească peste gloata maghiarilor înghesuită-n strâmtoare, unde se frământă ostași, prinși „ca peștii într-o mreajă”, cum spun cu durere povestitorii lor. Regele, însoțit de câțiva supuși, scapă ca prin minune din acest groaznic măcel. Și cât a trăit nu s-a mai atins de țara cumplitului Basarab „A fost o nelegiuire”, zic ungurii. Păstorul bun își apără turma prin orice mijloace, — lupii le găsesc pururea nelegiuite.

Acestea se petrec în anul 1330. În anii următori, ani de fericită pace, Basarab-Vodă își întărește țara, împarte pământuri la ostașii vrednici, așează rânduială și pază pe la târguri, pune străji de-a lungul hotarelor, și leagă prietenie cu puterile vecine.

La 1338, închizând ochii, slăvitul voievod, urzitorul Țării Românești, vine la domnie fiul său Nicolae Alexandru, pomenit în cronici numai cu numele de Alexandru. Vrednic urmaș al marelui Basarab, în cei dintâi șapte ani de liniște, întărește gospodăria cea nouă a țării și legăturile de prietenie cu ungurii, cu bulgarii și cu sârbii, face biserici pe la târgurile mai însemnate, înalță o mănăstire la Câmpulung; iar în primăvara anului 1345, gătindu-și oastea împotriva tătarilor, ce n-au deșertat încă văile răsăritene ale Carpaților. În luptele acestea grele și îndelungate, fiul și urmașul lui Carol-Robert. E ușor de înțeles pentru ce dușmanii de ieri luptă astăzi sub același steag: ungurii văd în mișcarea hoardelor tătare o pururea temută primejdie pentru liniștea și avutul lor, iar în țara și-n brațul viteazului voievod român o minunată pavăză de apărare.

Pe vremea asta de învăluiri, iată că se pogoară și cneazul Dragoș cu românii lui din Maramureș, arcași neîntrecuți, porniți și ei din limpezișul văilor la vânătoare de tătari. Unii călări, alții pe jos, toți în cămăși albe cu-nflorituri de arnici pe la guler și pe la mâneci, ițari de aba strâmți pe pulpă, opincă ușoară-n picior și căciula țurcănească dată pe ceafă, voinicii munților pășesc sprinteni pe făgașele apelor, prin desime de codru și prin încâlcituri de ponoare, purtând în ei, fără să știe, răsadul norocos al unei lumi noi, aducând în tolba lor de săgeți taina urzirii și începătura cea într-un ceas bun urnită a unui nou temei de țară.

Când ies maramurșenii din noaptea pădurilor în minunata priveliște a câmpiilor, li se pare că-i din basme mândrețea asta de lume. Niciodată n-au văzut ei locuri așa deschise și răsfățate de soare. Tăcuți, își descopăr capetele și se-nchină ca-n pragul unei biserici. ¬ Pe dimineața asta de vară, sub albastrul limpede al cerului, în larga și luminoasa așternere de văi, peste care, ca un brâu de argint, se îndoaie apa Moldovei, cum stau și privesc uimiți în depărtările aburite ale câmpiilor, ei simt că numai Dumnezeu l-a îndreptat aici, și că legături veșnice au a se pune de azi înainte între viața lor și glia acestei țări.

Lăsându-se în jos pe luncă și dând de cârdurile tătarilor izgoniți din valea Siretului de Alexandru Vodă, arcașii lui Dragoș încheie cu noroc biruința viteazului Basarab. Săgețile lor curăță pământul de dușmani și-l pregătesc pentru plugărie. — Câțiva călăreți se reped să dea de știre celor de-acasă. Și așa, trăgânduși toți cuprinsurile din Maramureș, se strâng, la un cuget în jurul lui Dragoș, și-l roagă să le steie domn și povățuitor în țara nouă, care-i Moldova îi zic, de la numele apei ce-o împodobește.

Minunata închipuire a poporului înfățoșează faptul descălicătorii acesteia, ca o vânătoare după „o hiară năsâlnică”, — un zimbru cu stea în frunte, pe care Dragoș cu ai lui l-au fost gonit din codri, și nu l-au putut ucide decât aici, în lunca Moldovei.

Stă Dragoș domn numai doi ani, și după el vine Sas, fiul lui, care domnește patru ani, — ei stăpânesc însă țara ca împuterniciți ai craiului Ludovic și asta românilor nu le vine la socoteală, căci nu porunca regelui, ci numai vitejia lor și voia Celui de Sus i-au adus și i-au întărit aici. Gândul că și-n locurile acestea depărtate îi vor urmări asupririle maghiare, grija aceasta le stă ca o piatră pe suflet.

Dar în vara anului 1349 se scoală Bogdan, voievodul Maramureșului, și, trecând munții încoace cu toți cnejii și oamenii lui, alungă pe Sas, rupe legăturile cu regele Ungariei și se așează el, domn volnic și bizuit numai pe vrednicia lui în scaunul Moldovei.

Trimite Ludovic oaste să-l supuie, cearcă urmașii lui Dragoș, cu sprijinul ungurilor, să-i smulgă domnia; de abia se isprăvește-o luptă și-ncepe alta mai îndârjită. Ci Bogdan iese din toate biruitor. — O curte de piatră-n orășelul Baia, întemeiat de sași pe lunca Moldovei, este cea dintâi locuință a domnului. În jurul lui țara se ridică văzând cu ochii. Roiuri proaspete de români izvorăsc mereu de prin ascunzișurile codrilor. Văile se umplu de oameni și de turme. Sate și târguri se-nfiripează pe malurile apelor. Dumbrăvile răsună de cântece și de chiote. Plugurile desfundă pământul înțelenit de veacuri.

Pe prispele căsuțelor albe, bătrânii plâng de bucurie, și parcă tot nu se-ncred că ceea ce văd e aievea și că-n frumusețea asta de rai sunt la ei acasă.

De-acum înainte neamul românesc își are țara, domnii și istoria lui.

Bogdan — întemeietorul Moldovei — domnește șaisprezece ani.

Din lungi cărări de codru, din munți cu vârfu-n nouri

Ieșit-au Dragoș-Vodă, îmblânzitor de bouri,

Mulțimea curgătoare s-a fost întors pe vale

Și buciumele sună și oile-s pe cale.

Nainte merg moșnegii cu pletele bogate.

Țiind toiege albe în mâinile uscate.

Astfel ieșeau tot rânduri, venind de sub verzi ramuri

Copii, ciobani de turme, moșnegi, păstori de neamuri.

Și au întins moșia spre răsărit și-amiaz

Pân' unde marea sfarmă de țărm ai ei talaz;

Au cucerit cu plugul, cu vârful dragei săbii

Pân' la Cetatea Albă, limanul de corăbii.

Sute de ani stătut-au stăpâni până la Nistru,

Luptând cu Răsăritul, cu cuibul cel sinistru

De unde vin în roiuri în veci renăscătoare

Lumi spurcate și rele, barbarele popoare,

Prin neagră vijelie ce vâjie și bate

Sfărmându-se la graniți de ziduri de cetate.

Stă neclintit Moldova, țesând la pânza vremii,

Viteji îi erau fiii și purtătorii stemii

Cei dătători de lege ș-așezători de datini,

Lumine din lumine, Mușatini din Mușatini.

M. Eminescu

În vremea asta înțeleptul gospodar de la Argeș astăzi liniștea și tăria țării Muntenești pentru zilele când nu va mai fi el pe lume. Cu ungurii s-a împăcat. Pe tătari i-a biruit și i-a alungat departe-nspre crivăț. Între ai lui a statornicit rânduială, cu bună și dreaptă înțelegere: având doi feciori pe cel mai mare, pe Vladislav, l-a făcut duce al Făgărașului, pe cel mai tânăr -pe Radu — l-a pus ban la Severin. Iar pe cele două fiice — ca și de la ele să aibă țara un sprijin — le-a măritat pe una cu regele Serbiei, pe alta cu împăratul Bulgariei. Pentru întocmirile bisericești, cerând povața patriarhului de la Constantinopol, acesta îi trimite, în anul 1359, pe Ioachint Critopol, care se așează la Argeș, cu treaptă de mitropolit al „Ungro-Vlahiei”. -Mândra lui țară se întinde acum din zările Făgărașului până-n gurile Dunării, cuprinzând și „părțile tătărești” care mai târziu, sub numele de Basarabia, se vor alipi Moldovei. El moare în anul 1364. Pe pedeapsa care-i acopere mormântul, sub strana domnească de la biserica din Câmplung, zidită de el, stă scris în slavonește — limba obișnuită pe-atunci în toate cele bisericești și-n cărțile domnilor:

„În luna noiembrie 16 zile a răposat marele și singur stăpânitorul domn Io Niculae Alexandru voievod, fiul marelui Basarab voeivod, în anul 1364”.

Acest „Io”, pus înainte la numele vechilor domni români, este o prescurtare din „Ioniță”, împăratul românilor și al bulgarilor, cel mai viteaz și mai cu vază dintre Asănești: amintirea lui s-a păstrat de voievozii noștri ca un titlu de glorie.

Vladislav Basaraba

Vladislav, fiul lui Alexandru Basarab, pleacă din Făgăraș cu ceata lui de arcași după ce mai întâi dă foc satului și Mănăstirii Tălmaciu unde-și aveau așezarea urmașii contelui Conrad — vechiul dușman al Basarabiei. El se pogoară la Câmpulung, și de-acolo trece la Curtea de Argeș, unde ia sceptrul și grijile domniei.

De cum se desprimăvărează, Ludovic, craiul Ungariei, își ridică oastea și pornește cu mânie spre țara cutezătorului voievod. Ajungând însă la hotar, se răzgândește. Știau doar ungurii ce-i așteaptă în codrii Agreșului. Atras de-o biruință mai ușoară, Ludovic trece Dunărea în Bulgaria apuseană, și-mpresurând Vidinul îi supune fără multă vărsare de sânge, prinde pe Strașimir, cumnatul lui Vladislav, și-l duce rob în Croația, împreună cu soția lui, fiica lui Alexandru Basarabă. Cetatea rămâne sub stăpânirea unui ungur. Dar iată că se ridică șișman, țarul de la Târnov și-n fruntea unei oștiri turcești se îndreaptă spre Vidin. Ludovic nu se-ncumetează să se măsoare cu puterea nurcilor, temută de toți pe vremea aceea, și se retrage. Aprigul Vladislav însă vede în apropierea acestui nou dușman o primejdie pentru țara lui și, trecând Dunărea cu douăzeci de mii de arcași, se aruncă vitejește în calea lui șișman, îl biruie și-l gonește îndărăt până la Târnov, puind astfel stavilă celei dintâi năvăliri turcești înspre hotarele noastre. În lumea creștină din Apus se vorbește de izbânda aceasta neașteptată, ca de o minune dumnezeiască. Dar pe regele ungurilor nu-l lasă să doarmă gloria domnului român. În deșert, pentru a-l îmbuna, cearcă Vladislav — cu jertfa dreptei lui mândrii — a-i arăta supunere, zicându-și în cărțile domnești: „Voievod din mila lui Dumnezeu și a regelui Ungariei”. În deșert caută a-i deschide ochii asupra puterii păgâne ce se ridică tot mai amenințătoare din Răsărit și-n fața căreia ar trebui să stea uniți, căci deopotrivă de mare e primejdia, și pentru unguri ca și pentru români. Pe Ludovic ceea ce-l doare mai mult, și-l pune pe gânduri de la o vreme încoace, e închegarea și întinderea din ce în ce mai largă și mai puternică a unei domnii românești, în contra regatului maghiar. Vlahii aceștia făcuți, neamul acesta de oameni hotărâți și dârji, ce izvorăsc mereu de sub poalele Carpaților și, cu zborul săgeților, își fac loc în lume, poporul acesta de ciobani și de plugari, cu voievozi mândri ce-și lărgesc hotarele și poartă războaie fără să-l întrebe pe el -iată ce-l tulbură pe craiul ungur și-l face să cate cu atâta ură spre țara Basarabilor. Și toate silințele domnului român de a-l împăca sunt zadarnice. Către sfârșitul anului 1369 oastea regelui stă gata să intre în Oltenia. Vladislav însă nu-i lasă timp să-l lovească. Trimite pe Radu să păzească țara dinspre Făgăraș, așează pe hatmanul Dragomir la întăririle de pe valea Ialomiței, iar el, c-o frunte de voinici, trece Dunărea, smulge Vidinul din mâinile ungurilor și când Ludovic se pogoară cu oastea spre Severin, Vladislav se trage la munte, unde, pregătit, așteaptă lupta hotărâtoare. Regele însă nu se bizuie a păși mai departe. El cuprinde, aproape fără luptă, Severinul și cetatea Vidinului lipsită de apărare, și rămâne aci. — O a doua armată maghiară, încredințată voievodului Nicolae, se lasă din Ardeal prin țara secuilor și, intrând în Muntenia, înaintează pe valea Ialomiței, până-n strâmtorile întărite din Dâmbovița, unde așteptă, la pândă, hatmanul Dragomir. După o încăierare de câteva ceasuri, românii se retrag. Ungurii crezându-se biruitori, îi urmăresc, și deodată se văd grămădiți cu toții într-o râpă adâncă și mlăștinoasă. Caii se duc în mocirlă până-n piept. Luptătorii se învălmășesc și cad unii peste alții, sub grindina de săgeți care-i împroașcă din toate părțile. Voievodul Nicolae e ucis. Pe cei ce mai rămân cu zile, din falnica lui oaste, arcașii lui Dragomir îi fugăresc prin desimea codrului, vânându-l ca pe fiare. Și astfel românii pun capăt și acestui război pe care nu ei l-au dorit.

Regele e nevoit să încheie pace. — Ungurii părăsesc Vidinul. Strașimir vine iar împărat în Bulgaria apuseană, și Vladislav își reia Severinul. Toate se statornicesc așa cum au fost mai înainte. Ludovic înțelege că fără nici un folos au fost jertfite viețile ostașilor maghiari și secui, în strâmtorile Ialomiței, — el vede acum toată dureroasa deșertăciune a visurilor lui de cucerire, și, cumințit, se grăbește a-și întări mai bine hotarele dinspre țara Basarabilor, așa de primejdioasă pentru unguri, ridicând în dreptul Sibiului castelul Landskron, și-n ținutul Brașovului — Tőrzburgul (Castelul Bran).

Ființa neamului românesc e pe deplin închegată. Poporul care a crescut în umbră, în spaimă și-n vijelii, a intrat acum de-a binelea în matca destinelor lui. Scos din adăposturile lui ascunse, el se revarsă, împins de asupririle maghiare, tot mai în larg, prinde încetul cu încetul, în spornica-i undire, partea bătută de soare a Carpaților și, binișor, lăsându-se de vale, cu apele munților lui, cu sfetnicii, cu limba și cu datinile lui, se așează-n câmpiile Dunării din ce în ce mai puternic, din ce în ce mai stăpân pe el, pe viața și pe pământul lui. Negurile în care-a stat învăluit atâta amar de vreme se risipesc, și porțile istoriei i se deschid.

Neadormiți în straja țării, românii dovedesc aceeași statornică bărbăție și în apărarea credinței lor, a sfintei legi strămoșești. Papa de la Roma, Urban al V-lea, același papă care mereu îndemna pe Ludovic să-i cuprindă cu armele și să-i facă și pe ei catolici, aflând de vijelia cu care s-au luptat ș-au biruit pe turci în câmpiile Târnovului, și cugetând că va căpăta cu blândețea și iscusința cuvântului ceea ce nu putuse dobândi cu strășnicia oștilor maghiare, scrie domnului Munteniei în anul 1370:

„Nobilului bărbat Vladislav, voievodul Valahiei, poftim acum darul prin care să dobândească mărirea cea viitoare. Din oameni vrednici de credință am înțeles că, deși mărturisești credința aceluiași păstor, adică a Domnului nostru Isus Hristos, totuși zăbovești afară din numitul staul, adică afară din sânul și ascultarea sfintei catolicești și apostolicești biserici a Romei, maicii și povățuitoarei tuturor credincioșilor, afară de care nu este mântuire, fiind învăluit în dezbinarea și prea multelor sminteli, care le-ai luat de la mai marii tăi, și doară crezând că ești în crugul mântuirii, pre turcii cei fărădelege și dușmanii credinței cei catolicești, pentru cinstea lui Dumnezeu și a numitului scaun, îi gonești și-i ții a fi vrăjmașii tăi. Ci ne pare rău din suflet dacă nu te oștești pre lege, fiindcă nu altora, fără numai celor ce se oștesc după lege, se dă cununa cea după frumusețea neamurilor, și cu atâta mai fierbinte râvnim mântuirea ta, cu cât credem că, de te vei întoarce din toată inima la domnul, cu mult mai viteaz ostaș al lui Hristos vei fi...”.

Dulci și cu mult meșteșug potrivite sunt cuvintele Papei, dar pe Vladislav nu-l adorm. Și legea apucată din bătrâni el nu o schimbă. Între români și bulgari sunt legături vechi. Loviți și unii, și alții dintr-o parte de unguri, din altă parte de turci, se simt tot mai apropiați, tot mai uniți prin puterea împrejurărilor. De la Răsărit au primit și unii, și alții taina botezului, din același izvor și-au sorbit credința, și preoții lor, înaintea lui Dumnezeu, aceeași cruce-și fac și în aceeași limbă se roagă.

Stingându-se viteazul Vladislav în anul 1372, vine la domnie fratele lui, Radu, de la Făgăraș, cuviosul voievod pe care mai târziu închipuirea poporului îl împodobește cu toate isprăvile bunicului, tatălui și fratelui lui, împreunând astfel pe-un singur nume înțelepciunea, vitejia și gloria a patru vieți.

Domnul cel nou al Munteniei, Radu Negru, cum îi zic vechii povestitori ai neamului nostru, părăsește de la început și de bună voia lui Amlașul și Făgărașul, curmând astfel orice legătură cu regatul Ungariei. Și, cu jertfă asta, rămâne deplin stăpânitor în țara lui. Despre el zice cronicarul: „După ce au trecut domnul dincoace, n-au mai avut stăpânire peste românii din Ardeal, dar nici pe dânsul să-l stăpânească cineva n-au fost”.

Încă de pe când era ban al Severinului, Radu se-mprietenise cu călugărul Nicodim din țara Sârbească, un om foarte învățat, care pentru faptele lui bune și marea lui credință în Dumnezeu, era privit ca un sfânt. Sub domnia lui Radu, Nicodim vine și se statornicește în țara Basarabilor. Numele acestui sfânt împreună cu al înțeleptului domn amintesc întemeierea celor dintâi așezăminte mănăstirești pe pământul Munteniei. În cei doisprezece ani de pașnică domnie Radu-Vodă ridică lăcașuri de rugă și chilii pentru călugări la Tismana, la Cozia, la Cotmeana și la Câmpulung. Nicodim rămâne până la sfârșitul zilelor lui egumenul măreței lavre de la Tismana, zidită pe o stâncă uriașă deasupra unei cascade, în cel mai frumos adăpost din munții Gorjului.

Radu Negru închide ochii în anul 1384. El lasă doi ciori: pe Dan și pe Mircea. Dan, cel mai mare, stă numai doi ani la cârma țării. Sufletul lui, pare a fi moștenit de la străbuni mai mult însușirile de ostaș, decât pe cele de gospodar. El își face sub steag scurtul veleat al domniei. O luptă norocoasă cu ungurii pune iar Amlașul și Făgărașul sub sceptrul voievozilor români. — În anul 1386 trece-n Bulgaria răsăriteană, cuprinde cetatea Silistrei și alte-ntărituri de pe malul drept al Dunării. Dar, într-o încăierare cu țarul șișman de la Târnov, viteazul domn, aruncându-se în fruntea ostașilor săi pentru a-i îmbărbăta, își pierde viața.

În scaunul Basarabilor s-așează al doilea fiu al lui Radu Negru, marele voievod Mircea.

În Moldova, Alexandru cel Bun

Bogdan-Vodă, sub sceptrul căruia erau acum uniți toți micii cneji ai Moldovei, moare către sfârșitul anului 1365 și e înmormântat în biserica de la Rădăuți, zidită de el. Lațcu, fiul și urmașul lui, e un suflet slab, nepregătit pentru greutățile domniei. Oastea e împuținată și ostenită de-atâtea lupte. Țara, de-abia înjghebată, e șubredă încă în alcătuirile ei din lăuntru, și din afară n-are nici un sprijin de nicăieri. Iar ungurii mereu îi calcă hotarele, asmuțiți de Papa de la Roma. Ca să mai adoarmă dușmănia asta veche, Lațcu se lasă ademenit de sfaturile călugărilor latini, ce furnicau prin târgurile Moldovei, și trece la închinarea bisericii din Apus. Papa-i trimite binecuvântarea lui. Un episcopat catolic se înființează în târgul Siret, unde cel dintâi episcop e un polon, Andrei din Cracovia. Contenesc luptele la hotar. Oamenii își lucrează ogoarele în pace. Dar la domnul lepădat de lege poporul și fruntașii țării se uită ca la un străin. Lațcu moarte în 1373. De la el nu rămân feciori, ci numai o fiică, Anastasia, pe care-o ia în căsătorie olteanul Roman, lăstar din ramura Mușatinilor, înrudită cu Basarabii.

Istoria Moldovei se întunecă pentru treizeci de ani. Din șirul voievozilor ce se perindează pe tonul lui Bogdan, până la Alexandru cel Bun, nici o figură luminoasă nu mai răsare. După Lațcu, domnește aproape un an Costea Mușat, tatăl lui Roman. Cearcă să ocrotească legea catolică: fruntașii țării îl răstoarnă și cheamă la domnie pe litvanul Iurg Coriatovici, care, pentru împăcarea drept-credincioșilor moldoveni, înființează un episcopat ortodox sub ascultarea Patriarhiei de la Ohrida. Dar nici ei nu domnește mai mult de un an. Boierii îl răstoarnă și așează domn în locul lui pe Petru, fiul lui Costea Mușat. El strămută scaunul Moldovei la Suceava. Fiind cumnat cu Vladislav, regele polonilor, Petru își pune coroana și țara sub ocrotirea acestor vecini tari pe vremurile acelea, și domnește-n pace șaisprezece ani. În anul 1391 moare.

Roman, fratele și urmașul lui, întemeietorul orașului Roman, stă numai trei ani la cârma țării. Polonii se amestecă din ce în ce mai mult în gospodăria Moldovei, și vrajbă semănată de ei în jurul tronului de la Suceava prinde-a rodi. Orbiți de patima domniei, încep să se ridice frații împotriva fraților și fiii împotriva părinților. — Zile negre și istovitoare pentru biata țară! Ca umbrele-au lunecat domnii aceia peste viața neamului nostru, și nici o amintire înălțătoare nu ne-au lăsat din trecerea lor. Polonii ajută pe Ștefan I, fratele lui Roman, să-i ia domnia, și tot ei, mai târziu, ațâță vrăjmășie și lupte sângeroase, pentru coroană, între feciorii lui. La 1399 iar vine Roman, și iar îl surpă leșii. Pe Juga, fiul și urmașul lui, îl răstoarnă Mircea, marele Voievod al Munteniei, cu sprijinul căruia se așează în scaunul de la Suceava, pentru un lung și fericit șir de ani, Alexandru Vodă — cel mai vrednic și mai cuminte dintre feciorii lui Roman. Nesfârșitele frământări din lăuntru și desele schimbări de domn sleiseră puterile Moldovei. Ungurii și polonii se uitau la țara asta frumoasă și fără noroc, și așteptau cu bucurie ceasul în care să și-o împartă-ntre ei ca pe o pradă. Noul gospodar înțelege primejdia, și caută a se pune bine cu polonii pe care-i ajută de trei ori cu oaste, în luptele lor contra cavalerilor teutoni din Prusia (1410, 1414 și 1422).

„Alexandru-Vodă, zice-n graiul lui bătrânesc unul din vechii noștri cărturari — făcut-au prieteșug mare cu leșii și legătură tare, ca hie la ce treabă, unul pre altul să agiutorească; nici sminteală n-au fost, că întâi au poftit craiul pre Alexandru-Vodă ca să-i trimită ajutor împotriva crijacilor la pruși. Nici l-au amăgit cu prieteșugul, că au trimis ajutor călăreți moldoveni, care au făcut mare izbândă; că bătându-se cu crijacii, întâi s-au făcut a fugi, de i-au înșirat, gonindu-i spre pădure, și îndată pedestrindu-se, le-au săgetat caii sub nemți, de le-au căutat a dare dos; și aceiași ai noștri s-au încălărat, și mare moarte au făcut într-înșii...”

În legăturile lui cu polonii, în jurământul de credință pe care-l face înaintea regelui, Alexandru-Vodă aduce prietenia statornică a unui domn cinstit, cugetul drept, inima deschisă și brațul viteaz al unui bun tovarăș de luptă. El nu e supusul smerit care cerșește îndurarea și ocrotirea stăpânului, ci domnul vrednic și prevăzător, gata să ajute oricând, cu oastea. Cu sfatul și cu banii lui pe regele vecin și prieten.

Vremurile sunt neașezate, și banul e scump. Regi mândri și puternici se văd nevoiți să-și pună coroana amanet . Craiul Vladislav, împrumutându-se de la Alexadnru-Vodă c-o mie de ruble de argint, îi zălogește Pocuția, unul din cele mai frumoase ținuturi ale Poloniei.

Moldova nu e nici ea mai bogată, dar nu dorește nimărui nimic, și nici cheltuieli prea mari n-o împovărează. Plugarii muncesc mult și se mulțumesc cu puțin pentru nevoile lor. Ei își dau bucuros banul pentru trebuințele domniei, pentru încăputarea oștirii și mai ales pentru înzestrarea țării cu locașuri sfinte. Pe văile apelor mari și în adăposturile munților, biserici și mânăstiri de piatră își înalță din desimea codrilor turlele strălucitoare vestind Cavalerii teutoni. În războiul lor cu polonii erau ajutați de unguri. Marea luptă în care-au făcut minuni de vitejie arcașii lui Alexandru cel Bun, sub comanda spătarului Coman, s-a dat pe pământul Prusiei, în preajma cetății Marienburg, în anul 1422. La 1339 Regele Angliei Eduard al III-lea își amanetează la niște negustori coroana de aur. La 1441 Sigismund, regele Germaniei, își pune amanet la Ulrich Ortileb coroana regală pentru suma de 1500 de galbeni. pacea și lumina vieții noi celor ce vreme de veacuri au stat în grijuri și-n întuneric, călugări învățați, veniți din țara Basarabilor, întemeiaseră mai de mult mânăstirea Neamțului. Sub AlexandruVodă se înalță mânăstirile Bistrița, Pobrata și Moldovița, s-așează treptele bisericești: un mitropolit la Suceava, un episcop la Roman și altul la Rădăuți, se statornicește rostul și rânduiala boierilor în sfatul domnesc și-n trebile țării:

Logofătul e slujbașul cel mai de credință al tronului, el poartă pecetea domnească, el întocmește hrisoavele de judecăți și ocine, și sub privegherea și ascultarea lui sunt toți ispravnicii de la curtea domnului.

Vornicul e judecătorul tuturor pricinilor din țară. Hatmanul e paznicul Sucevei și povățuitor a toată oștirea. Postelnicul este tălmaciul curții, primitorul solilor și sfetnicul cel mai de aproape al domnului în trebile din afară ale țării.

Vistiernicul poartă grijă și dă seamă domnului de toate veniturile și cheltuielile țării.

Paharnicul și stolnicul îngrijesc de băutură și de bucate la masa domnească.

Clucerul poartă cheile cămărilor și pivnițelor domnești. Jitnicerul are-n seamă hambarele cu grâu. Slugerul ¬ tainul slugilor. Comisul ¬ grajdurile domnești. Șătrarul ¬ corturile oștirii. Armașul ¬ paza temnițelor, și Aga ¬ straja și liniștea orașului. Și alte bune întocmiri se așează pe la județe și pe la mărgini pentru cârmuirea și paza țării. Pârcălabul de Hotin are-n grija lui hotarul dinspre țara Leșască și Căzăcească; vameși sunt puși pe la schelele țării și ispravnici pe la ținuturi.

În toată vremea asta de muncă neadormită pentru întemeierea gospodăriei și orânduiala dinlăuntru a Moldovei, înțeleptul voievod nu pierde o clipă din vedere primejdiile ce se urzesc în afară. Cugetă că țara-i slabă, iar greutățile ce-i stau în cale sunt multe și mari, și de aceea caută sprijinul și ocrotirea pe care armele nu i le pot încă da în păstrarea legăturilor de prietenie cu leșii. El știe ce vifor se ridică de la răsărit împotriva creștinătății. Știe și de învoiala pe care-n primăvara anului 1412 au încheiat-o la Lublau Sigismund, regele Ungariei, cu Vladislav, craiul Poloniei — de înțelegerea lor de a-și împărți Moldova pe din două, dacă domnul ei nu ar veni cu toată oastea în ajutorul ungurilor, când ar fi vorba de un război cu turcii. Toate le știe și le cumpănește și prin toate se strecoară, biruind pe cei vicleni și răi, cu cinstea, cu blândețea și cu bunătatea lui. Știe bine ce fel de prieten îi este Vladislav; cu toate astea, de câte ori îi cere, îl ajută cu oaste împotriva cavalerilor teutoni; iar când turcii calcă hotarul Moldovei, la 1420, și Alexandru-Vodă mână trei stafele după ajutor la craiul leșilor, acesta nu-și clintește un ostaș pentru apărarea celui mai cinstit și mai credincios prieten. -Poate că tocmai amintirea aceasta amară va fi tulburat mai târziu sufletul drept al bătrânului voievod și-l va fi ademenit să-și întoarcă oastea alături cu Svidrigel, ducele Litvaniei, împotriva aceluia, căruia treizeci de ani i-a păstrat cea mai curată credință. Și-a plătit scump acum pasul acesta nenorocit, — scump, și pentru că și-a văzut oastea sfărâmată, și pentru că și-a călcat cuvântul, și pentru că era într-o vârstă, când nu mai avea timp să îndrepte o asemenea greșeală. Cu durerea asta pe suflet a închis ochii, în anul 1433, adevăratul întemeietor al Moldovei, aceluia căruia poporul pentru înțelepciunea și blândețea lui, cu drept cuvânt i-a zis: Alexandru cel Bun. Oasele lui se odihnesc la mănăstirea Bistrița din județul Neamțului.

În Muntenia, Mircea cel Mare

Sfârșitul veacului al XIV-lea aruncă un nou vrăjmaș și, cu el, un lung șir de primejdii în calea neamului românesc. Prăvălite din aceleași mari pustiuri ale Asiei, valurile potopului musulman sparg, de la cele dintâi izbituri, putredele zăgazuri ale împărăției bizantine și, în mai puțin de-o jumătate de veac, îneacă aproape toată peninsula balcanică. Cine să li se împotrivească? Popoarele din răsăritul Europei trăiesc într-o veșnică dezbinare, și nici acum, când văd apropierea acestui cumplit vrăjmaș al tuturor creștinilor, nu contenesc de a se sfâșia între ele.

Pe vremea asta de groază și de pieire vine marele Mircea la cârma țării Românești. Grija lui cea dintâi e să-și facă oaste puternică: el strânge sub steag toată tinerețea și voinicia țării, și însuși caută de-o învață ș-o întocmește, ca s-o aibă gata la toată nevoia. Vede vijelia cum se apropie și știe ce cumplită mânie s-ascunde în huietul și-n întunecimea aceea. Iar de vrăjmașul ce vine, gospodărie întinsă și pământ mult are de apărat, căci el e: „Mare voievod și domn singur stăpânitor a toată Țara Ungro-Vlahiei și al părților transalpine, încă și al părților tătărești și al Amlașului și Făgărașului herțog, și al Banatului Severinului domn, și al amânduror malurilor Dunării până la Marea cea mare, și al cetății Dârstorului stăpânitor”.

Acesta e titlul ce împodobește în izvoadele vremii numele voievodului Mircea.

Valurile puterii musulmane au ajuns până în hotarul moșiei lui. Din împărăția Bizantinului n-a mai rămas decât capitala -temnița întărită a celor din urmă împărați creștini ai Răsăritului. Serbia și Bulgaria sunt cotropite. Toate străjile Europei până la Mircea sunt abătute. Singur el mai stă în picioare, cu sabia în mână. În anul 1389 Sultanul Murat, care, biruitor, își strămutase capitala de la Brusa la Adrianipol, pleacă în Asia ca să potolească o răscoală. În lipsa lui creștinii îngenuncheați încearcă săși recapete neatârnarea. Mircea vine și el cu oaste în ajutorul lor. Dar Murat află, se întoarce din cale, și în ziua de 15 iulie se dă acea sângeroasă bătălie din câmpul Mierlei (Cosova) în care avea să se hotărască soarta peninsulei Balcanice. Chiar în zorii acelei zile de groază, în freamătul pregătirilor, Murat e ucis în cortul lui de sârbul Miloș Obilici, pe care turcii, furioși, îl rup în bucăți.

Baiazid, fiul și urmașul lui Murat, se așează în fruntea oștii, și lupta reîncepe numaidecât, crâncenă, înverșunată luptă, care, tocmai în ceasul cel din urmă al zilei, aruncă biruința de partea musulmanilor. Mulți creștini aleși pier în cumpăna aceea. Însuși bătrânul Lazăr, viteazul țar al Serbiei care înainta în vălmășag orbește, tăindu-și cu palosul drum spre moarte, cade-n mâinile turcilor care-l târăsc, batjocorindu-l, până la leșul lui Murat, unde îl îngenunche și-i taie capul.

În înfrângerea asta creștinii din peninsula Balcanică văd stinsă cea din urmă nădejde de mântuire. Serbii și bulgarii, supuși, încătușați, nu se mai pot mișca. Rămâne Mircea în fața lui Baiazid. — Cumintele domn înțelege că singur nu se va putea măsura cu cea mai mare și mai îngrozitoare putere a vremii aceleia. Deci, îndată ce se întoarce în țară trimite doi boieri la Curtea Poloniei. Aceștia, trecând prin Suceava, iau ș-un sol din partea lui Petru Mușat, domnul Moldovei și, prin glasul lor, se așează cea dintâi înțelegere a lui Mirca cu Vladislav Iagello, craiul Poloniei. Iar sâmburele acestei înțelegeri e să-și dea unul altuia mâna de ajutor împotriva ungurilor, dușmanii amândurora. În anul următor, soli de-o parte și de alta întăresc la Suceava această legătură, lămurind între altele, că regele Poloniei să nu fie volnic a porni războiul ungurilor până a nu vesti mai întâi pe Mircea, și că dacă Mircea a încheia pace cu regele Ungariei, îngrădind în ea și pe craiul Poloniei, acesta să o primească de bună. Mircea pregătind astfel calea către o înțelegere mai largă a neamurilor creștine împotriva turcilor. „Pentru socotelile dintre noi, zicea el, vom avea destulă vreme să ne răfuim; acum însă trebuie să ne strângem laolaltă, ca nu cumva marele dușman a Crucii să-și afle cheia unei biruinți ușoare în însăși dezbinarea noastră”.

În anul 1394, Baiazad, nemaiavând nimic de temut îndărătul lui, pășește spre țara lui Mircea. Semnalul îl dau cetele jefuitorilor, care spulberă și cenușa din vatră pe unde trec. Dar Mircea nu se lasă înfricoșat de vestitorii aceștia ai marelui vifor, ci repede trece Dunărea și dă și el un iuruș prin orașele turcești, de unde se întoarce în țară încărcat de prăzi și de captivi. Și iată că și Baiazid cu greimea lui, îl calcă din urmă. Îl trage Mircea tot mai înlăuntrul țării, amăgindu-i mărginile cu hărțuieli ușoare până ce-l potrivește în niște locuri mlăștinoase și viclene în preajma Craiovei. Acolo, sub poalele pădurii de la Rovine, în dimineața zilei de 10 octombrie s-a pornit în strigăte de buciume bătălia aceea grozavă, în care astfel știuse iscusitul voievod să-și rânduiască cetele de arcași, încât oastea lui Baiazid Fulgerul ori încotro se întorcea primea în față ploaia de săgeți, ce tot mai întețit curgeau, și nu se știa de unde izvorăsc. Uluiți de spaimă și de vălmășag, turcii, zorind să iasă mai iute în limpeziș, se striveau, se ucideau între ei, lovind orbește, să-și facă loc, să-și taie drumul de fugă. De lupta asta scrie, în cronica lui, călugărul Moxa: „De Codrul clocoti de zgomot și de arme și de bucium, Iar la poala lui cea, verde mii de capete pletoase, Mii de coifuri lucitoare ies din umbra-ntunecoasă. Călăreții umplu câmpul și roiesc după un semn, Și în caii lor sălbatici bat cu scările de lemn, Pe copite iau în fugă fața negrului pământ, Lănci scânteie lungi în soare, arcuri se întind în vânt. Și ca nouri de aramă și ca ropotul de grindeni, Orizontu-ntunecându-l, vin săgeți de pretutindeni Vâjiind ca vijelia și ca plesnetul de ploaie, Urlă câmpul și de tropot și de strigăt de bătaie. În zadar strigă-mpăratul ca și leul în turbare, Umbra morții se întinde tot mai mare și mai mare; În zadar flamura verde o ridică înspre oaste, Căci cuprinsa-i de pieire și în față și în coaste, Căci se clatină rărite șiruri lungi de bătălie: Cad asabii ca și pâlcuri risipite pe câmpie, În genunchi cădeau pedestrii, colo caii se răstoarnă, Cad săgețile în valuri care șuieră, se toarnă, Și lovind în față, -n spate, ca și crivățul și gerul, Pe pământ lor li se pare că se năruie tot cerul, Mircea însuși mână-n luptă vijelia-ngrozitoare, Care vine, vine, vine calcă totul în picioare. Durduind soseau călării ca un zid înalt de suliți, Printre cetele păgâne trec rupându-și large uliți, Risipite se-mprăștie a dușmanilor șiraguri, Și, gonind biruitoare, tot veneau a țării steaguri Ca potop ce prăpădește, ca o mare turburată. Peste-un ceas păgânătatea e ca pleava vânturată, Acea grindin' oțelită înspre Dunăre o mână, Iar în urma lor se-ntinde falnic armia română. Eminescu aici se ridică Baiazid cu turcii asupra românilor. Deci se lovi cu Mircea voievodul și fu război mare, că se întunecă de nu se vedea văzduhul de mulțimea săgeților. Și multă oaste pierdu Baiazid, și pașii pieriră cu toții. — Atunci pieri Constantin Dragușevici și Marco Krajevici. Se vărsă sânge mult de erau văile înroșite. Deci se sperie Baiazid și fugi de trecu Dunărea și puse iscoditori pe la toate vadurile”.

Se așteptă, se vede, la o năvălire din partea românilor. Lucrul însă nu era cu putință. Mircea pierduse și el oaste multă și n-avea de unde să și-o împrospăteze numaidecât; apoi știa el bine că de aci încolo au a-l înteți valurile cele mari. Încărcat de glorie și de griji, se retrase la Argeș. Cum ar fi mai schimbat el cununa acelei biruinți pe-o rămurică de măslin! Dar pacea de care-avea atâta nevoie n-o găsea nici între ai lui. O parte din boierii argeșeni erau nemulțumiți că strămutase scaunul domnesc la Târgoviște și când Mircea trecu în Ardeal pentru a pune la cale apărarea cea de temei a țării, în lipsă-i, Vlad, unul dintre fiii lui chiar, cu sprijinul nemulțumiților acelora, ia țara în stăpânire, și face fapte de domn nemernic: lingușeșete pe craiul Poloniei, și se-nchină sultanului, târând cu el în această umilință mândria țării cea cu atâta jertfă păzită până atunci. Sub această nenoricită domnie de furat, turcii pustiesc în toată voia pământul ce aburea încă de sângele lor, se fac stăpâni pe Nicopolea cea mică — (Turnu-Măgurele) și înscriu pentru întâia oară în cartea măririi lor „peșcheșul” Țării Românești — un dar de trei mii de galbeni pe an.

Ce face în vremea asta domnul cel adevărat? La biruința dobândită cu sabia adauge o tot așa de însemnată biruință politică, datorită înțelepciunii lui: El face pe regele ungurilor să înțeleagă în sfârșit că înaintea puhoiului musulman, românii sunt un stăvilar ce, pentru binele creștinătății, trebuie întărit iar nu surpat. Și-n ziua de 7 martie 1395 Mircea încheie cu Sigismund la Brașov următoarea învoială: De câte ori va merge regele însuși să se bată cu turcii, să meargă și Mircea; iar când regele va trimite numai oastea, tot numai oastea s-o trimită și Mircea, și la trecerea gloatelor ungurești prin țara Românească, să li se dea cele pentru îndestulare, însă cu plată.

Și iată că și pleacă domnii amândoi cu oaste împotriva turcilor. Ei se lasă de vale până la vărsarea Oltului în Dunăre. Aici împresurând cetatea Nicopolea cea mică o smulg din mâinile musulmanilor. Pământul țării se curăță de dușmani și sceptrul domniei intră iar în mâna cea vrednică a lui Mircea. Dar Sigismund e nevoit să se întoarcă, chemat grabnic de boala soției sale Maria, care, fiică a regelui Ludovic cel Mare, îi adusese ca zestre tronul Ungariei. Pe drum în dreptul Posadei, cum trecea pe valea îngustă a Prahovei, deodată se pomenește sub o grindină de săgeți și de bolovani: Vlad se răzbuna astfel de ceea ce, în judecata lui pătimașă, i se înfățișase ca o nedreptate.

Era pe la mijlocul iernii. Soția lui Sigismund murise. Mircea dregea pe unde stricase Vlad. Frigul și pacea lungilor nopți păreau a mai fi ațipit învrăjbirile, când deodată un strigăt de groază răsună în toată lumea creștină: împăratul Bizanțului Manoil al II-lea, împresurat în mândra lui capitală, cere ajutorul Europei. Și vremea cruciatelor se reîntoarce. O suflare de tinerețe, un dor de vitejie și de jertfă înflăcărează iarăși inimile creștinilor. Și iată că de pretutindeni, din Italia, din Franța, din Germania, din depărtata Anglie, mii și mii de cavaleri, în zale strălucitoare, pornesc spre sfânta capitală a Răsăritului. La Buda se întâlnesc cu toții și, pe la sfârșitul lui august, sub povața regelui Sigismund, ajung la hotarul Olteniei, unde-i întâmpină voievodul Mircea cu oastea lui pregătită. Trec Dunărea, cu ușurință iau Vidinul, apoi Rahova, și-n ziua de 12 septembrie, 70.000 de creștini roiesc sub zidurile Nicopolii. Cetatea asta însă e bine apărată și toate silințele lor de-a o supune rămân zadarnice, iar peste două săptămâni se pomenesc cu vestea că Baiazid, aflând de sosirea lor, iute și-a ridicat oastea din fața Constantinopolului și vine să le-ație calea. Și-n adevăr, în dimineața zilei de 28 septembrie (1396) Baiazid e lângă Nicopol gata de luptă. În tabăra creștină e fierbere mare: Sigismund și toți cei care cunosc felul de luptă al turcilor sunt de părere ca întâiul atac să-l dea Mircea cu arcașii lui încercați. — Dacă sfatul acesta ar fi fost ascultat, poate că alta ar fi fost soarta vremurilor următoare. Dar deșertăciunea omenească se amestecă adesea în jocul celor mai însemnate și mai hotărâtoare întâmplări. Mândrii cavaleri francezi, siguri de izbândă, țin morțiș, o, în adevăr morțiș! să li se lese lor întreagă, cinstea celui dintâi pas spre biruință. Și nerăbdători, cum zăresc înaintea lor o ceată de călăreți turci, se repăd nebunește, se amăgesc de fuga vicleană a dușmanului, și, înfierbântați de-acea beție a mulțimii care împiedică pe cei mai cuminți oameni să mai judece, după ce sparg întâile rânduri, descalecă de pe cai și, cu săbiile în mână, dau busna în gloatele turcești. Baiazid, care-i pândește ca un vânător, trage deodată zid de spahii în jurul lor — se face o învălmășeală cumplită, bravii francezi cad stropșiți de mulțime, doborâți de lovituri ce curg întețite din toate părțile. Nu mai e luptă, căci ei, bieții, nu se mai pot apăra — e o crudă, o înfiorătoare jertfă de oameni.

În deșert Sigismund mai umblă să însuflețească oastea aproape biruită de spaimă, în deșert inimosul Mircea în fruntea aripei drepte cearcă să ție în loc duiumul năvălitor al spahiilor, — de partea cealaltă croații părăsesc lupta; moartea și spaima fac goluri mari în rândurile creștine, orice împotrivire e zadarnică și fuga, fuga cea oarbă și înfricoșată rămâne singura mântuire a biruiților. Pe mulți îi scapă Mircea trecându-i la noi. Pe Sigismund îl smulge din fața morții Comitele de Zollern, unul din marii întemeietori ai casei de Hohenzollern.

În ziua aceea au pierit numai în luptă 20.000 de creștini; numărul celor care, în năpustirea fugii, se vor fi înecat în Dunăre, nu se mai știe. Dar și turcii au căzut mulți. A doua zi Baiazid, văzând câtă oaste a pierdut, de mânie puse pe gealați să taie dinaintea lui pe cei trei mii de creștini prinși în război.

Mircea știe bine ce urmări va avea pentru el înfrângerea aceasta. Deci, cum se întoarce-n țară, întărește străjile pe la vaduri, trimite pe femei și pe copii în adăposturile munților, iar el se gătește de luptă. Și iată că și vine Baiazid Fulgerul cu oaste multă să-l răpuie. Dar și de data asta Mircea îl atrage pe valea Ialomiței, în niște locuri prietene celor puțini, și lupta se petrece întocmai ca la Rovine. De bătălia asta vorbește cronica anonimă a Țării Românești când zice: „Mircea-Vodă Bătrânul a avut mare război cu Baiazid-Bei de la Nicopoli. Făcutu-s-au acest război pe apa Ialomiței, biruit-au Mircea-Vodă pe turci, și fără număr au pierit, trecând Baiazid-Bei Dunărea fără vad”.

Cu câtă durere se plânge unul din povestitorii noștri de mai încoace că românii n-au stat să însemne la vreme luptele și biruințele lor! „Și multe lucruri vrednice de auzit, încheie Constantin Căpitanul, înșirând isprăvile lui Mircea, dar ai noștri nimic n-au scris fără numai ce aflăm de la străini”.

La 1400 Mircea se repede în Moldova, în biata Moldovă ce se zbătea în mrejele Poloniei, prinde pe nevrednicul Iuga, și așează domn în locul lui, pentru mântuirea țării pe Alexandru cel Bun.

Ca toți marii noștri voievozi, Mircea își întinde vederea și grija dincolo de hotarele țării lui, și dincolo de hotarele vremii lui. Astfel îl vedem mereu cu privirea ațintită la mișcările vecinilor săi, și mai ales la cele ce se petrec în Răsărit. Poate că nimeni n-a înțeles ca Mircea cât de mare-i primejdia care vine de-acolo, și nimeni n-a stat mai neadormit în fața ei.

Trufașul Baiazid se pregătea să s-arunce asupra Europei apusene, când viforul năvălirii mongole îl cheamă în Asia. Acolo, la Angora, biruit în bătălia de la 12 iulie 1402, cade în mâinile lui Timur, hanul tătarilor, care-l duce, ca pe-o fiară, închis într-o colivie de fier, să-l arate cât e de mic și de slab celor ce credeau că Baiazid Ilderim e mai presus de orice putere omenească. Rămân de la ei trei feciori în vaza istoriei: Suleiman ia partea de împărăție din Europa, Mohamed pe cea din Asia; al treilea fiu Muza, prins odată cu tatăl său, scapă peste un an, la moartea acestuia. Suleiman se-nchină lui Timur, pe Manoil al Bizanțului îl iartă de bir, iar de unguri nu se teme, căci îi știe slăbiți pentru certurile din jurul tronului. Singur Mircea îl neliniștește și cu el face pace. „În urmă, zice cronicarul bizantin, ei au încheiat un pact prin care Mircea a promis să dea tribut și au tocmit pace. Și el, Mircea, a primit multă țară în partea Bulgariei și Serbiei”.

Dar în toamna anului 1404, iscându-se în Asia război între Suleiman și Mohamed, se scoală și Muza, cel rămas pe dinafară, și viind la Mircea, ca la un domn puternic ce era, îl roagă să-l ajute a lua împărăția lui Suleiman. Mircea îi dă oaste sub povața nepotului său Dan. Serbii se dau și ei de partea lui Muza. Aproape de Constantinopol însă domnul serbilor îl părăsește și trece cu oastea la turci. Muza e învins. El se întoarce la Mircea, singurul lui sprijin și prieten credincios, și-n anul 1410 se ridică iar, cu oaste nouă. De data asta Suleiman e biruit, prins și ucis. Muza își vede, în sfârșit, visul cu ochii; dar întocmai ca un vis trece toată mărirea aceasta, prin sânge dobândită. În anul 1413 vine Mohamed din Asia, și ajutat de bizantini, ucide pe Muza, se așează la Adrianopol și pune temei trainic puterii musulmane în Europa. Mircea își vede țara prădată și, ne mai avându-și oastea întreagă, e silit să reînnoiască legăturile din trecut. Ce n-ar da el să poată rupe aceste legături! Ajută cu oaste până și pe Mustafa, un zvânturat ce se dă de fiu al lui Baiazid și cearcă să smulgă puterea din mâinile lui Mohamed; dar și acesta e prins și ucis. Și iarăși vin turcii și pradă țara, luând în robie, după cum spune un cronicar turc, „feciori mândri ca soarele și fete drăgălașe ca trandafirii”.

Aceasta e cea din urmă durere a bătrânului voievod, pe care un cronicar turc din vremile acelea, un dușman deci al neamului nostru, îl numește „principe între creștini cel mai viteaz și cel mai ager”.

Marele Mircea închide ochii pe la începutul anului 1418 și e îngropat la Cozia, în frumoasa lui mănăstire de pe Olt. După o strălucită domnie de 32 ani, el lasă o țară destul de puternică, pentru a nu se prăbuși sub urgia valurilor ce de-aci înainte au a se năpusti asupra-i.

Pe banii ce s-au bătut sub el, și care sunt cei dintâi bani românești cu chipul domnului nostru, Mircea e înfățișat în picioare, cu barbă și cu plete, hlamidă pe umăr, spadă în mâna dreaptă, iar în cea stângă globul cu crucea.

Urmașii lui Mircea, Vlad Țepeș

Pe cât a fost Mircea de mare prin înțelepciunea și prin vitejia lui, pe cât a fost el de puternic ca domn și ca ostaș, pe atât a fost el de puternic ca domn și ca ostaș, — pe atât sunt de slabi și de netrebnici feciorii și nepoții lui, care, nevăzând în domnie decât farmecul deșertăciuni, sunt, fără să-și dea seamă, cei mai răi și mai stricători vrăjmași al țării ș-ai neamului lor. Ocrotiți unii de unguri, alții de turci, ei rup în două și boierimea și oastea țării sfarmă vechile datini care-ngrădeau dintru început rândul la domnie, și, orbecăind, cu mâinile mânjite de sânge frățesc, trec prin vremile acelea tulburi, aci târându-se, aci asmuțiți, îmbrânciți mai mult de viclenia altora decât de patimile lor, spre o biată coroană care, de cele mai multe ori, cade în cap cu tot.

Mihail, singurul fiu bun și legiuit al lui Mircea, căruia multă vreme îi stătuse ajutor la cârma țării, după doi ani de domnie, cu tot sprijinul pe care-l capătă de la unguri, este răsturnat și ucis de vărul său Dan al II-lea, fiul viteazului Dan, care-a lărgit cu spada hotarul țării de partea cealaltă a Dunării, unde l-am văzut căzând în luptă cu șișman, țarul bulgarilor. Acest Dan al II-lea ia domnia cu ajutorul turcilor, și cearcă mai târziu s-o apere cu ajutorul ungurilor împotriva fratelui său Radu cel Chel (Prasnaglava), ocrotit și el de turci. Sceptrul țării trece de la unul la altul, până când se ridică iar Vlad, poreclit Dracul, fiul cel din flori al lui Mircea și, cu sprijinul Împărăției Bizantine ș-al boierilor nemulțumiți, în anul 1430, răpuind pe Dan și pe Radu, pe cei doi care se certau, dobândește el domnia cea împresurată de-atâtea primejdii. Iar dedesubtul acestor nenoricite schimbări de domn, care n-au fost niciodată spre bucuria oamenilor cuminți, țara își vede hotarele îngustate, lanurile pustiite, oastea ticăloșită, sfetnici și fruntașii dezbinați înde ei, norodul din ce în ce mai asuprit și mai strâmtorat. Că asupra lui apasă toate nevoile. El trebuie să poarte cheltuiala și cea de bani, și cea de sânge a tuturor luptelor acestora. El trebuie să plătească turcilor birul, careacum se ridică la zece mii de galbeni pe an, și peste asta să mai dea și cinci sute de copii într-ales pentru oastea ienicerilor, — cel mai sălbatic, cel mai greu și mai dureros tribut la care-a putut fi vrodată supus în popor. De la domn nici o milostivire, de la biserică nici o mângâiere. Preoții bulgari și sârbi, alungați încoace de prigonirile turcilor, împănează altarele noastre. Din Ungraria catolică vin cârduri de călugări minoriți, și sub ocrotirea domnului, care nu mai știe nici el cui să-și plece capul, cutrieră țara, bombănind rugăciuni într-o limbă pe care românii o înțeleg aproape tot așa de puțin ca și pe cea bulgărească. Între domn și țară nu mai e nici o legătură. Mândra, puternica gospodărie a lui Mircea, părăsită în voia întâmplărilor, se clatină în cumpăna pieirei, ca o corabie fără cârmă în izbeliștea valurilor.

Ca să-i păstreze domnia, Vlad închină țara ungurilor, iar peste cinci ani se duce smerit la turci, jură credință sultanului Amurat al II-lea, și când acesta, puind temei pe vorba lui, vine cu oaste împotriva ungurilor, Vlad iar se răzgândește, și, cu chip că-l scoate în Transilvania, îl vâră prin niște coclauri încâlcite și prăpăstioase, de unde Sultanul e nevoit să se-ntoarcă fără nici o ispravă, cu vremea pierdută, cu oastea trudită în deșert. Iată cum înțelege a-și păzi domnia urmașul lui Mircea. Și cu toate astea toți ungurii îl răstoarnă și tot la turci găsește ajutor spre a-și lua coroana pusă de Ioan Corvin de Huniade pe fruntea rudei și ocrotitorului său Dan al II-lea, fiul lui Dan al III-lea. Acest Ioan Corvin de Huniade, român neaoș din Banat, luptând sub steagul regelui Vladislav, ajunge, prin vitejia și destoinicia lui, cel mai mare povățuitor de oști al ungurilor, și cel mai de temut vrăjmaș al turcilor.

În toamna anului 1444 izbucnind iarăși în război între creștini și musulmani, Vlad trebuie să ia fățiș o hotărâre. Cearcă mai întâi să-ncredințeze pe unguri că n-au destulă oaste pentru a se putea măsura cu turcii, și că merg la o înfrângere vădită. Corvin zice că vorbește-n el vătaful sultanului, nu domnul românilor. Vlad scoate sabia să-l lovească. Apoi, ca s-arate că într-adevăr ține cu Vladislav, îi dă și el patru mii de călăreți sub cel mai viteaz dintre fiii săi. Dar spusele lui se izbândesc. Cele două puteri se întâlnesc la Varna și turci ies biruitori. Însuși regele Vladislav cade pe câmpul de luptă. Călăreții lui Vlad pradă corturile regești și se fac nevăzuți. Ioan Huniade de abia scapă cu puțini ostași. La trecerea lui prin Valahia, Vlad Dracul, ca să-și răsbune, îl prinde și-l închide. Dar când vede că ungurii amenință să-i calce țara, îi dă drumul, și, ca să-l îmbuneze, îl încarcă cu daruri și-l duce cu alai până la Brașov. Sunt până cele din urmă zvârcoliri ale acestei domnii zbuciumate. Peste un an Ioan Huniade vine cu Dan al III-lea, de partea căruia se dau acum toți boierii și toată ticăloșita oaste ce mai rămăsese țării. Vlad Dracul e ucis la Târgoviște împreună cu fiul său Mircea. Rămân însă de la el doi fii: Vlad Țepeș și Radu cel Frumos.

Stă la domnie zece ani, cu sprijinul ungurilor, neamul Dăneștilor. În neamul lor se păstra vița cea curată a Basarabeștilor; căci Drăculeștii, scoborâtori din Mircea prin fiul cel din flori, erau „sânge amestecat”.

Dar nici în Dan al III-lea, nici în Vladislav feciorul și urmașii lui, nu se vestește domnul ce-l așteptat. Și-n ce cumplită învolburare de vremi trăiesc piticii și nevolnicii aceștia! Tot Răsăritul Europei e în flăcări. Turcii sub viteazul Mohamed al II-lea ajung în culmea puterii lor. Creștinii mai fac o încercare de a-i răpune. Încă o dată roșesc cu sângele lor pământul acela de dureroasă aducere-aminte din Câmpul Mierlei. Cei opt mii de ostași ai lui Dan leapădă armele și trec la turci. Nu-i cea dintâi mișelie a lor, e însă cea din urmă: Sultanul, pentru a da cu ei o pildă strașnică, pune de-i omoară pe toți, în fața oștirii lui înmărmurite. Creștinii sunt biruiți și de astă dată (1448).

Peste cinci ani trufașul Mohamed al II-lea intră călare în biserica Sfintei Sofia din Constantinopol și, ștergându-și de perdeaua altarului hangerul ud de sângele celor din urmă apărători ai Împărăției Bizantene, așează semiluna-n locul crucii batjocorite. Podoabele palatelor, cărțile scumpe, tablouri, statui, munca și strălucirea atâtor rânduri de vieți, tot ce s-a agonisit cu atâta grijă din strădania atâtor sute de ani, toată lamura aceea de bogății și minuni cum n-au mai fost și n-au să se mai vadă, toate se fac pulbere și scrum în câteva ceasuri de sălbătăcie.

Surparea lumii acesteia umple de uimire și de groază sufletele creștinilor. Încep mulți să creadă că Dumnezeu și-a întors fața de la ei. De pretutindeni pare că se-ntunecă, ș-un vânt de nebunie suflă peste viața popoarelor.

Pe fundul acesta de noapte și de vijelie se arată figura posomorâtă a lui Vlad al IV-lea, Țepeș, pe care tot mâna cea puternică al lui Ioan Corvin îl ajută să se facă domn. Și iarăși, după rânduiala vremii, cel care vine taie capul celui care trebuie să plece. De-acum boierii Dăneștilor iau drumul pribegiei, la masa părăsită de ei s-așează hemesiți oamenii Drăculeștilor.

Se doarme însă cam rău în curțile Târgoviștei. S-aud șoapte prin ungherele întunecoase, gemete vin din adâncurile tainițelor, umbre nedeslușite lunecă pe lângă ziduri și-n toată noaptea cântă cucuvaia sub streașina iatacului domnesc. Iar cruntul voievod care-a pășit la tron peste leșul lui Vladislav, cugetă că n-a pierit sămânța poftitorilor de domnie, că aceiași sași din Ardeal și din Țara Bârsei, l-au ospătat pe el și pe ai lui,

zilele de așteptare și de pregătire, găzduiesc acu pe ceilalți, pe fugarii Dăneștilor, care plătesc și ei tot așa de bine.

Și iată-l, cu-o ceată de călăreți, trecând munții și abătându-se ca o furtună peste bietele sate, bănuite c-ar tăinui dușmani de-ai lui. În preajma Sibiului înalță cele dintâi flăcări ale pustiirii, și cele dintâi țepe ale chinului ș-ale morții batjocorite. Apoi, cu aceeași oarbă mânie se lasă asupra satelor de lângă Brașov, spulberând totul în cale-i: Sute de oameni nevinovați, femei, bătrâni, copii chiar sunt uciși fără nici o milă, și-n groaza pe care-o împrăștie în juru-i, în vaietele celor care mor chinuiți, în strășnicia flăcărilor mistuitoare omul acesta pare a căuta să-și dovedească măsura puterii și vitejiei lui. Ca și cum s-ar minuna singur mândrindu-se de cât rău poate el să facă, așa se încarcă de zădarnice păcate și se îmbată de priveliștea cruzimilor lui.

La un an după asta, năvălește iar în Țara Bârsei, pradă satele, dă foc cetății Brașovului, ș-acolo, într-o adevărată orgie de sânge, în mijlocul înaltelor țepe cu oameni înfipți, în gemetul sfâșietor al celor ce se căznesc să moară, Vlad stă voios la masă și petrece cu cei mai vrednici ostași ai lui, prețuiți, de bună seamă, după măsura cruzimii lor, și cu cei mai buni prieteni, cărora le tremură mâna de câte ori duc paharul la gură, căci, la un asemenea ospăț, într-un asemenea loc și c-un astfel de voivod în capul mesei, fiecare pahar poate fi cel din urmă.

În una din aceste vajnice vânători de oameni, prinde el pe tânărul Dan, și, să-l vindece pentru totdeauna de pofta domniei, îl culcă între făclii aprinse pe marginea unei gropi, săpată pe măsura lui, pune preoți să-l prohodească și femei să-l bocească, apoi îi taie capul și rânjind îl împinge cu piciorul în culcușul de veci.

Neadormita frică de cei cere-l pândesc din întuneric, goanele și adulmecările acestea după domnișorii de peste hotar, grija de a nu-și pierde scumpa prietenie a lui Matiaș Corvin, fiul și urmașul lui Ioan Huniade, multele nevoi ale țării și nenumăratele judecăți și certuri între ai lui pe care zilnic trebuie să le descurce cu sabia, îl fac pesemne să piardă din vedere că dinspre Răsărit sclipește tot mai aproape hangerul puternicului Mohamed, și că e birnicul acelui sultan, până la care ajunsese vâlva isprăvilor lui. Deci, în al cincilea an de domnie, la 1461, neplătindu-și Vlad birul, se pomenește c-un sol de la turci — Catabolinus, un grec șiret, care umblă cu binișorul s-ademenească pe „Dracula”, cum îi ziceau pe atunci, și să-l ducă peșcheș sultanului. Vlad pricepe gândul grecului, se face a-l asculta, îl petrece cu cinste pân' la Giurgiu, dar acolo, când Hamza Pașa, paznicul hotarului turcesc, se repede să puie mâna pe el, într-o clipă scutarii domnului răsar ca din pământ, o luptă se-ncinge, și cei care-ntinseră cursa cad ei într-însa. Hamza cu ostașii lui și grecul cel iscusit sunt duși la Târgoviște și trași în țeapă. Cel dintâi, ca pașă de Vidin, are cinstea de-a muri într-o țeapă mai înaltă. Peste Dunărea, rămasă fără pază, iarna așterne pod pentru aprigii călăreți ai lui Țepeș, care dintr-un iuruș pustiesc toate raielele de pe malul drept și ucid peste douăzeci de mii de turci. Vlad scrie despre isprăvile acestea craiului unguresc, și-i cere ajutor pentru întâlnirea cea mare ale cărei primejdii îl atrag, îl sorb ca vraja unei adâncimi. El spune hotărât craiului că nu se dă în lături din fața turcilor, ci orice s-ar întâmpla vrea să se bată cu ei, ca să s-aleagă la un fel, că biruința lui va fi spre cinstea și binele tuturor creștinilor, iar „dacă, Doamne ferește, ne va ieși rău, și țărișoara asta a noastră va pieri, nici Măriei tale nu-i va izvorî de aici vrun folos și vrun bine, căci ar fi în paguba întregii creștinătăți”.

Acestea le scrie Vlad din Giurgiu, în frigurile pregătirii, pe la începutul lui februar, anul 1462. Către sfârșitul lui april, Mohamed își ridică oastea și pleacă înviforat spre țara semețului ghiaur. — Vlad îl așteaptă la hotar. Îndărătul lui satele și cetățile sunt pustii. Munții și codrii tăinuitori primesc iarăși în buna lor pază pe oaspeții zilelor de groază. Pândarul de la Dunăre pune străji neadormite pe la vaduri și trimite iscoade înaintea turcilor. Despre unul din cercetașii aceștia se povestește că, fiind prins și dus înaintea sultanului, cu toate chinurile la care a fost supus, n-a vrut să spuie nimic de Țepeș. S-a minunat sultanul și cică ar fi zis către ai lui: „Într-adevăr tari oameni are blestematul acela de Draculea”.

Pe la începutul lui iunie turcii tăbărăsc lângă Nicopoli. Vlad, de pe celălalt mal, îi vede cum se pregătesc să treacă Dunărea. Arcașii lui stau la pândă și cele dintâi bărci care se încumetează să taie latul hotar de apă se prefac, pe la calea jumătate, în năsălii plutitoare. Nu mai târziu, sub pavăza nopții, se strecoară dincoace o frunte de ieniceri c-o sută douăzeci de tunuri; a doua zi mândrul cuceritor al Constantinopolului se uită cu durere de pe celălalt mal cum fac proașcă în cei mai scumpi viteji ai lui opincarii lui Draculea. Povestește mai târziu un ienicer sârb care a scăpat cu zile din lupta aceea: „Mult se întristă sultanul, văzând de pe malul celălalt bătălia cea mare, și neputându-ne veni în ajutor, temându-se foarte să nu-și piardă toți ienicerii, căci, el, sultanul, nu trecuse încă Dunărea...”

Dar așezându-și turcii turnurile și pornind a bate tot mai întețit, românii se trag la o parte din ploaia giulelor de piatră, și, spre malul părăsit de ei, se îndreaptă cu vuiet clocotitoarea mulțime ce izvorăște de sub zidurile Nicopolii. Vlad înțelege că nu se mai poate măsura c-un astfel de vrăjmaș. De-acum el cere codrului și întâmplărilor neprevăzute ajutorul pe care Matiaș nu se grăbise a i-l trimite. Cu multă grijă înaintează duiumul turcesc înlăuntrul acestei țări tăcute, printre copacii vrăjiți, care, dintr-o clipeală în alta, se pot preface în luptători. Se-mping încet valurile de oameni — pământul parcă se lasă de atâta greutate; de departe s-aude ca huietul mării, freamătul învălmășit al mulțimii. Înaintea oștirii merge, cu chip că știe drumurile, zălogul drag sultanului, Radu cel Frumos, vrednic de cea mai înaltă țeapă a fratelui său.

Dar ce țară-i asta? întreabă răstit Mohamed. Unde i-s oamenii? Nu văd un târg, nu văd un sat. Și unde-i vodă cu oastea? Unde-i ghiaurul?

Nu-i liniștea morții asta, nici încremenirea fricii, e ura la pândă, e răzbunarea care tace ș-așteaptă.

Nu știe el, împăratul, câți din cei de pe de lături, săgetați ca din senin, înseamnă cu leșurile lor dâra trecerii lui prin acest pustiu. Și câți din sprintenii spahii trimiși în iscoadă, rămân să-și dea răspunsul pe lumea cealaltă.

Se mișcă încet marea oștire, în mijlocul căreia Slăvitul Slăviților, închis în cetatea lui de suliți, nu poate ști nimic din cele ce se petrec dincolo de zidurile vii care-l păzesc — se mișcă încet căci e norod mult și-ncărcătură multă, și locurile-s rele și zilele sunt de-o zăpușeală de cad bieții oameni din picioare, iar noaptea, noaptea când se opresc din mers toate sunt fioroase; pământul geme când bat țărușii corturilor, apele și pădurile șoptesc vorbe nedeslușite, și mulți din cei care sapă șanțurile din jurul taberei, cad deodată cu fruntea-n țărână și nu se mai ridică.

În una din acele nopți din îngrijorat popas, târziu, către al doilea schimb de străji s-aude din margine dinspre pădure un strigăt, apoi o salvă de vaiete înfundate, apoi un bufnet în pământ, parcă s-ar fi prăbușit un mal — pe urmă o clipă de tăcere. Și deodată, tot dintr-acolo, pornește o îmbulzeală mare, un vălmășag îngrozitor de oameni, care se-mping, se strivesc, se ucid între ei, și nu știu ce e, ce s-a întâmplat.

Și frământarea, zarva asta nepricepută de nimeni, se poartă prin tabără de colo-colo, ca un vârtej al morții, umbre ciudate alunecă pe dinaintea ochilor ce-n buimăcirea somnului se deschid o clipă și se reînchid pentru vecii vecilor. Umbrele acestea ce umblă buluc printre corturi, sunt ostașii crâncenului voievod pe care vrea să-l întâlnească Mohamed, și cel ce pășește înaintea lor, și scrâșnind își taie drum prin mulțime, este însuși Țepeș care caută cortul sultanului. Dar iată că trâmbiți pornesc să sune din toate părțile și gloatele se dezmeticesc: nestrăbătute ziduri de oameni încremenesc în jurul marelui împărat; tot mai rar se aud zgomotele de luptă, tot mai departe.

Se luminează de ziuă. Turcii dau zor să mai ascundă din morți, — să nu vadă padișahul ce vraiște și stricăciune au făcut ghiaurii în tabără. Acum înțeleg ei de ce gemea așa pământul când băteau seara țărușii corturilor.

Departe, în adâncul codrului, în larga poiană ce se umple de soare, Vlad împarte prăzile nopții la vitejii care i-au mai rămas.

Turcii se năpustesc asupra Târgoviștei, socotind că acolo se va fi întărit Vlad cu oastea lui. Dar găsesc porțile deschise și cetatea pustie, străjuită numai de sutele de țepe în vârful cărora putrezesc frați de-ai lor, cu Hamza între ei.

De aici, unde să mai meargă? țara-i deșartă, merindele-s spre sfârșite, drumurile-s grele, oastea-i împuținată și ruptă de osteneală.

Și cât mai e până-n Ardeal, și câte se mai pot întâmpla și până acolo?

Mâhnit de-atâta zbucium fără nici o ispravă, împăratul lasă pe Radu cel Frumos să-și îngrădească el domnia cum o ști, și se întoarce grabnic pentru a se găti de alte războaie.

Vlad, părăsit de noroc, e părăsit și de ai lui care, doritori de zile mai liniștite, trec la Radu, domnul cel nou de la care așteptau mai multă milă. Și iarăși ia toiagul pribegiei. Tocmai prin noiembrie capătă de la vechiul prieten Matiaș un mic ajutor de oaste. Pe drum se gândește că numai cu sprijinul ungurilor n-are să poată păstra domnia. Deci, oprindu-se în Rucăr, trimite marelui vizir rugă de iertare, legându-se că de aci înainte el va ținea cu turcii, chiar și împotriva ungurilor. Scrisoarea cade în mâinile lui Radu, care o trimite lui Matiaș, și Vlad nu mai apucă domnia, o scurtă și neînsemnată domnie de trei luni, decât după ce-și ispășește păcatul acestei vânzări cu doisprezece ani de închisoare.

Urmașii lui Alexandru cel Bun

Viața Moldovei se întunecă iar pentru un sfert de veac. Figurile domnilor de abia se întrezăresc. Feciori legiuiți și feciori din flori ai slăvitului gospodar tinzând mâini lacome spre mândra moștenire părintească se-ndeasă, se-mbrâncesc, se sfâșie fiecare cu boierii lui, fiecare cu proptelele lui, și, după cum bate vântul dinspre Țara Leșească sau dinspre cea Ungurească, ei vin, se duc, vin iarăși, zbuciumându-se și găsindu-și pieirea în jurul coroanei, ca fluturii în para lumânării. Nici o rânduială nu se mai păzește în urmarea domnilor. Ilie este feciorul cel mai mare al lui Alexandru cel Bun, fecior legiuit, și rudă după nevastă cu regele Poloniei căruia-și închină sabia și sceptrul, și cu toate astea nici un an nu poate sta la domnie. Către sfârșitul anului 1433 îl alungă și-i ia locul frate-său Ștefan, sprijinit de Vlad Dracul, domnul Munteniei. După doi ani vine el cu oastea de la poloni, dar în toate luptele pe care le dă e biruit și când amândoi se îngrozesc de atâta măcel, își întind mâinile spre împăcare peste bucățile însângerate ale sărmanei Moldove, pe care și-o împart ca pe-o moșie a lor. „După aceea, scrie vornicul Grigore Ureche, s-au împăcat Iliaș-Vodă cu frate-său Ștefan și s-au împărțit cu țara. Cetatea Albă și Chilia și toată Țara de Jos s-au venit lui Ștefan- Vodă, iară lui Iliaș-Vodă Suceava și Hotinul cu Țara de Sus, zicând că după aceea au fost legătură cu craiul leșesc și mai mare, și daruri în toți anii i-au fost trimițând Iliaș”.

Iar darurile acelea, și toată risipa aceea de bani și de sânge, ca și toate păcatele boierilor și domnilor de-atunci, de-atunci și din alte vremi, le plătește tot mulțimea aceea tăcută și supusă a muncii fără de răsplată și fără de sfârșit, tot țăranul acela harnic și răbdător care, și atunci și-ntotdeauna a știut păstra întreagă, sub paza jertfelor lui, făptura cea de-atâtea ori primejduită a neamului nostru.

Și nouă ani stăpânesc Moldova acești doi frați — „doi domni în țară săracă”. În toamna anului 1444, pierind Vladislav , craiul Poloniei și al Ungariei, în marea bătălie de la Varna, rămâne Ilie-Vodă fără ocrotire. Poftit de fratele său în Vaslui, la o petrecere domnească, se duce bucuros, dar abia pășește pragul casei unde-l aducea dorul de frate, că patru gealați se repăd și, punându-i un căluș în gură, îi târăsc în fund la vatra cu jăratec, unde îl țin întins cu fața în sus și-i ard ochii cu fierul roșit în foc.

Orbii nu pot domni. Rămâne Ștefan singur stăpân, având pe lângă el un alt frate, Petru, care luase parte la orbirea lui Ilie, și care se mulțumește deocamdată, firimiturile ce se scutură de pe masa domniei. Dar peste trei ani, în ziua de 13 iulie, vine Roman fiul lui Ilie, cu oastea de la Cazimir noul crai al Poloniei și, lovind țara pe neașteptate, prinde pe Ștefan și-i taie capul. Tânărul Petru fuge în Ungaria, unde Ioan Corvin e mare și tare, se însoară cu sora acestuia care îmbătrânește așteptând un mire, și, cu sprijinul puternicului cumnat, ia sceptrul Moldovei. În ziua de 2 iulie 1448 Roman moare otrăvit în drumul spre Polonia. Mamei lui, pribegei Maria, îi mai rămâne un fiu, Alexandru, un biet copilaș de zece ani, care se uită cu ochi mari, speriați la mă-sa de câte se aude spunând aceleași și tot aceleași vorbe: „Pe tată-său l-au orbit, pe fratesău l-au otrăvit, iar noi umblăm fugari... tu trebuie să fii într-o zi domn și să ne răzbuni pe toți”.

Dar craiul Poloniei, nepotul ei de soră, se urnește cam anevoie, și tot ar ajuta-o el, dacă nu l-ar chema aiurea griji mai mari, și dacă n-ar ști că la spatele lui Petru, stă Huniade. Împrejurările însă par mai zorite decât oamenii. Neliniștitul domn al Moldovei, spre a se cumpăni pe tronul ce se clatină sub el, întinde c-o mână cetatea Chiliei lui Huniade, cu alta jurământul de credință lui Cazimir, și, făcându-și socoteală că-i adoarme pe amândoi, uită că mai e o putere pe care n-o înșeală nimeni: Moartea neașteptată a lui Petru deschide micului Alexăndrel porțile Moldovei. Între acești doi însă cic-ar fi mai stat vreo două luni, un domn de pripas, poreclit Ciubăr-Vodă, despre care închipuirea ce poznașă spune c-ar fi murit mâncat de șoareci.

Deci în primăvara anului 1449 Maria își vede visul cu ochii. Din mijlocul acelorași boieri care au stat sfetnici lui Petru, dă acum porunci de domn și cărți de judecată plăpânda ei odraslă. Dar nici Huniade nu doarme, nici numărul feciorilor din flori al lui Alexandru cel Bun nu s-a încheiat încă. Și toamna aceluiași an aduce Moldovei voievod nou. Bogdan vine din Muntenia, unde era dus mai de mult; nevasta lui, frumoasa Oltea, e de-acolo, Vlad Dracul ține pe-o nepoată a lui. În ziua de 12 octombrie se întâlnesc la Tămășeni, pe apa Moldovei, cele două cete de voinici, a căror vitejie va să hotărască cine să steie domn. Câtă îndârjire trebuie să fi fost de-o parte și de alta se vede din aceea că, pe câmpul de luptă, cad morții, peste ostașii de rând, o mulțime de boieri însemnați între care se pomenesc doi vestiți fruntași ai lui Alexăndrel: Oancea Logofătul și Costea Andronic. „Și după multă nevoință, zice cronicarul, au biruit Bogdan-Vodă pre Alexandru-Vodă”.

Și iarăși Maria cu fragedu-i odor fără noroc, cu micul ei cerșitor de domnie, se duce să bată la ușa nepotului Cazimir.

Mulți din boierii lui Alexandrel se dau acum de partea biruitorului. Dar ce greu se păstrează o coroană bătută de-atâtea vânturi! Nici n-apucă Bogdan a se așeză bine la domnie și, lovindu-l pe neașteptate, trimisul lui Cazimir, cu oaste din Rusia, îi și răzluiește cetățile de sus: Hotinul, Neamțul și Suceava, pe care i le dă lui Alexăndrel.

„Iară Bogdan, zice vornicul Ureche în graiul lui bătrânesc, fără zăbavă adunând oaste de pe unde au putut au venit și au scos pre Alexandru-Vodă din scaun și iar au stătut BogdanVodă în scaun. Deci Alexandru-Vodă au năzuit la leși și au făcut jalobă la crai pre Bogdan-Vodă. Iară craiul au făcut sfat ce va face cu această țară mișcătoare și neașezată. Sfătuiau unii de ziceau să scoată domnii, să nu-i mai lese să fie și să pună giudețele sale și să o împartă să facă ținuturi. Iară alții ziceau, care erau împotrivă, că mai bine este a se apăra de turci de după păretele altuia decât după al său”.

De părerea asta e și regele, dar stăpân... „păretelui” aceluia să fie văru-său Alexandrel. Și, de cum se desprimăvărează, trimite să-i strângă oaste multă din Rusia, și prinde a face pregătiri mari de război.

Leșii se mișcă încet. Îi mai zăbovește și teama, teama de pământul Moldovei, mai mult decât de oamenii ei. Așa că tocmai pe la strânsul bucatelor, oastea crăiască trece Prutul și, ocolind pe departe pădurile, înaintează cu grijă și tot pe locuri deschise spre coclaurile Vasluiului, unde meșterul Bogdan, așteptându-și oaspeții, prefăcuse dealurile în cetăți și codrii în oaste.

La începutul lui septembrie năvălitorii întind corturile în valea Lipovățului. Aici vine o solie de pace din partea lui Bogdan: Să stea el domn peste toată Moldova până va împlini Alexăndrel cincisprezece ani, și pentru asta se leagă a plăti craiului câte 70.000 de galbeni turcești pe an. Ochi mari, scânteietori de lăcomie, holbează nobilii castelani și palatini ai leșilor, când aud ei de atâta bănet. Pacea se încheie în ziua de 5 septembrie. Croită pe trei ani, ea nu ține decât o noapte. A doua zi în zori oastea craiului e pe drum, bucuroasă de întoarcerea asta neașteptată, mai mult decât de-o biruință. Numai Alexăndrel și boierii lui sunt amărâți. El trecuseră pădurea Crasnei de cu seară sub pavăza lui Manuil, pârcălabul Hotinului, care mai luase în grija lui și carele cu provizii păzite de-o ceată de podoleni. Trecerea le fusese strașnic de grea, și țipetele lor vestiseră pe cei din urmă ce gând are pădurea cu ei. De aceea grosul oștirii se varsă acum pe șesul deschis. Ca dintr-o baltă de sânge iese soarele pe măgura din dreapta. Departe, înainte, se saltă ceva în zare, întâi parc-ar fi niște tufe ce-și clatină vârfurile în adierea dimineții, dar se deslușește îndată că sunt oameni, oameni mulți, zoriți, ce izvorăsc mereu de după muchia dealului. Sunt moldovenii lui Bogdan. În sunetul trâmbițelor oastea regală se gătește de luptă. În frunte se așează opt escadroane de călăreți. Ei lasă pe moldoveni să se apropie, și, la cea dintâi bură de săgeți, plecându-se pe gâtul cailor, se repăd orbește cu sulițele întinse. Ca o perdea se trag la o parte boierii călări, și-n fața leahului rămân pedestrașii, țăranii care nu fug de greu și nu se tem de moarte. În gloata asta vânjoasă, în mulțimea asta, care freamătă din ce în ce mai îndârjită, se prăbușesc, ca într-o vâltoare, rândurile călăreților poloni; unii taie cu coasele vinele cailor, alții cu furcile, mai lungi decât sulițele, scot ochii năvălitorilor, iar cei mai mulți îi doboară cu ghioaga. — Pier viteji mulți de-o parte și de alta. Trei mari căpetenii ale polonilor cad în luptă, și toată oastea lor învălmășită începe a-și căuta drum de scăpare, când iată că Manuil cu moldovenii lui Alexăndrel vine să smulgă biruința din mâinile fraților lui și s-o arunce în partea vrăjmașului. Zice cu durere cronicarul: „Și biruia Bogdan-Vodă, de n-ar fi dat ajutor moldovenii lui AlexandruVodă, care trecuse pădurea cu podolenii, pe care îi trimisese cu carele. Aceia s-au vârtejit la război de au dat inimă celorlalți, ce erau pieitori, și au împins pre oastea lui BogdanVodă, de unde au prins a fugi și umpluse pădurile. Și așa cu vitejia iar a moldovenilor a rămas izbânda la leși cei ce pierduse război”.

Seara târziu se mistuie-n codru Bogdan cu ai lui, gata să iasă iar la luptă în revărsatul zilei. Dar oastea craiului toate le-ar da acum să poată face aripi; — „nici au așteptat de al doilea rând războiul” zice același cronicar: „Ce numai s-au bulucit dimpreună cu Alexandru-Vodă și cu toții s-au tras mai degrabă spre Țara Leșască”. Ș-acesta e și singurul rod al biruinței lor.

Bogdan rămâne domn. Ocrotit de unguri, temut de poloni, viteazul de la Tămășeni și de la Crasna cugetă că-ți poate pune paloșul în cui pentr-o bucată de vreme. Dar iese încă fum de sub mormanul de cenușă cu tot sângele ce s-a vărsat. O seamă de boieri, dintre bunii sfetnici ai lui Bogdan, îl părăsesc și fug în Polonia la Alexăndrel. În hrisovul din 31 iulie 1451 prin care domnul întărește o danie Mânăstirii Neamțului, nu se mai pomenesc decât șase din boierii cunoscuți ai Moldovei, în fruntea acestora e Ștefan, fiul iubit al domnului, un tinerel frumos, cu ochii albaștri și cuminți, a căror dulce privire e pururea dusă, pierdută în cine știe ce adâncime de gânduri mari.

Pentru el, pentru mândrețea asta de Făt-Frumos se luptă Bogdan din răsputeri, să-i lămureasc-o țară. Și multe greutăți i se mai pun în cale, iar numărul vrăjmașilor sporește.

E un an încheiat de la cercarea de sânge din valea Crasnei. Trei castelani ai regelui pășesc iarăși cu oaste spre hotarele Moldovei. Solii lui Bogdan îi întâmpină la Camenița, și, pe când se târguiește o pace, care tot în aurul moldovenilor ar fi să-și aibă temeiul, iată că un nou fiu al lui Alexandru cel Bun aduce o dezlegare neașteptată. Petru Aron cere numai o sută de voinici, pentru a scăpa țara de Bogdan, și a netezi lui Alexăndrel drumul la domnie. Învoiala e făcută și, în seara de 15 octombrie, pe când domnul petrecea la o rudă a sa în satul Răuseni, lângă Suceava, un ropot de călăreți ș-un zăngănit de arme în curte îngheață deodată veselia oaspeților. Într-o clipeală ușile sar din țâțâni, masa e răsturnată, sângele se amestecă cu vinul. Mâini nelegiuite târăsc pe Bogdan afară și-i taie capul.

Alexăndrel vine cu mama lui la Suceava să culeagă roadele crimei. Dar Petru nu se mai ține de cuvânt, ci cată să-și păstreze sieși sceptrul mânjit de sângele fratelui său. Și iarăși Moldova se părăginește sub doi stăpâni răi. Boierii țin mai mult cu Alexăndrel care, pentru a-și mai ridica o pavăză împotriva lui Petru, se-nchină și lui Huniade în ziua den17 februarie 1453. Dar copilul-domn s-alege-un stricat și, ca de un vin tare îmbătat de putere, își face dușmani din cei mai buni apărători al lui. Peste doi ani, cei mai mulți boieri trec de partea lui Petru Aron. O luptă hotărâtoare se dă la Movile în ziua de 25 martie. Învins, Alexăndrel caută adăpost în Cetatea Albă, unde în curând otrava pune sfârșit și zilelor lui așa de zbuciumate.

Rămâne Petru Aron domn singur a toată Moldova. Boierii țării se strâng în jurul lui, Mitropolitul Teoctist îi stă ca cel de mai aproape sfetnic. La 6 octombrie 1455 se închină polonilor, și hărăzește Mariei, să-i fie sprijin și mângâiere, cetățile Siretului și Volovățul. Iar peste un an, ca să-și aibă liniște și din partea îngrozitorului Mohamed, se leagă a-i plăti bir câte 2000 galbeni venețieni pe an.

Darnic și-mpăciuitor cu toată lumea, Petru începe a se crede neclătinat în domnie, când iată că, -n primăvara anului 1457 vine, c-o mână de oaste, tânărul Ștefan, feciorul Oltei ș-al lui Bogdan. El vine dinspre Țara Muntenească.

Voinici lui, tot unul și unul, îi curăță drumul cu zborul săgeților. În deșert oamenii lui Petru cearcă să-i ație calea. La Doljești, pe Siret, îi pune pe fugă întâiul rând de săgeți. O nouă ceată trimisă împotrivă-i îl întâmpină la Obric, în ținutul Neamțului. Un alt rând de săgeți o împrăștie și pe aceasta. Voioși, toți flăcăii lui Ștefan chiuie, ca după lup, pe urma celor „voinici la fugă” — și glas din glasul lor prind văile și apele, și codrii, ca și cum toate s-ar bucura de sosirea noului domn. Biruitorul pășește hotărât spre Suceava. Înfricoșat, Petru fuge la poloni.

Ridică-te, Moldovo, și pune veșmânt de sărbătoare. Pentru a primi pe trimisul lui Dumnezeu, pe Ștefan, pe mântuitorul tău!

Ștefan cel Mare

„Pune pieptul la hotare Ca un zid de apărare”. (Cântec vechi)

Din jos de Suceava, pe Siret, la locul ce-i zice Direptate stau adunați, ca-n zilele marilor judecăți domnești, boierii țării, curtenii toți și fețele bisericești cu Mitropolitul Teoctist în frunte, și norod mult de prin sate, întru întâmpinarea domnului celui nou. Aici e „primirea”; aici se oprește cu arcașii lui cel ce de două ori și-a biruit vrăjmașul. Aici descalecă întâi feciorul lui Bogdan și, ridicând spre mulțimea care-l privește cu drag, frumoșii lui ochi albaștri, întreabă cu acea dulce sfială ce stă așa de bine unui viteaz, de este cu voia tuturor să le fie el domn. Și toți într-un glas îi răspund: „În mulți ani de la Dumnezeu să domnești!”

Apoi se face liniște. Din cerul limpede al acestei minunate zile de primăvară, o putere tainică, o credință nouă pare că se coboară în inimile tuturor.

Lin încep cădelnițele de argint să zornăie; îmbrăcați în odăjdii scumpe, preoții se rânduiesc în cerc, bătrânul Teoctist ridică mâna lui slabă spre binecuvântare, și glasuri potolite pornesc trăgănat cântarea rugăciunilor pentru ungerea domnului. În lumina acestei mărețe sărbători, tânărul Ștefan pare un Făt-Frumos, și toate privirile cată la el cu încredere. Iar în clipa când Mitropolitul pune crucea Sfântului Mir pe fruntea ce va purta coroana Moldovei, lacrimi de bucurie, lacrimi de iubire lucesc în ochii tuturor. Prin norodul în freamăt se deschide drum; întâi trece domnul călare, apoi se-nșiră boierimea, clerul, ostașii, și după ei mulțimea toată se mișcă-ncet, se urcă-încet pe drumul ce se îndoaie la deal, spre porțile cetății. Soarele e la nămezi. Din pământul reavăn se ridică mireasma dulce a încolțirii, prin aer trece ca o suflare de putere nouă, de viață proaspătă; chemări prelungi de bucium se leagănă pe văi. În pasul stăpânit al calului, tânărul voievod intră în Suceava; din cerdacuri, de la ferestrele deschise, unde flutură năframe albe, flori i se aruncă-n cale — acum alaiul domnesc de-abia se mai urnește, strigăte de proslăvire izbucnesc din mii de guri, și toate clopotele bisericilor vestesc bucuria zilei acesteia. Sfântă și hotărâtoare stă în istoria Moldovei ziua de 12 aprilie. Joia mare a anului 1457, când din mila Celui de Sus se așează Ștefan, vrednicul nepot al lui Alexandru cel Bun, în scaunul domnesc de la Suceava.

Multe mai sunt de făcut într-o țară stricată de atâtea stăpâniri vitrege și pândită de peste hotare de atâția dușmani lacomi. ¬ în noul gospodar se arată de la început înțeleptul care vede limpede și departe înaintea lui, cârmaciul iscusit care știe să-și potrivească pânzele corăbiei după vânturile ce i se ridică-n cale.

Cu inima lui largă, iubitoare și fără cămări ascunse, cu firea lui dreaptă, hotărâtă, croită pe fapte mari, și mai ales cu minunatul lui dar de a înțelege și rostul vremii și sufletele oamenilor ce-l înconjoară, ușor își atrage dragostea și deplina încredere a țării. El trimite vorbe de pace și de îmbunare pribegilor înfricoșați ce tânjesc încă pe lângă Petru Aron; încetîncet ochii se deschid, sufletele se reculeg și puterile dezbinate și risipite ale Moldovei încep iarăși să se adune laolaltă.

Polonii găzduiesc și de astă dată pe fostul domn, amenințând cu el pacea Moldovei. Regele lor e departe, în Prusia, în luptă cu teutonii. Ștefan trimite peste Nistru o ceată de călăreți să bântuie Pocuția și, până să vie craiul, obișnuit a cere și primi închinarea domnilor moldoveni, o brumă denvoială se încheie între cele două puteri: leșii să nu mai dea nici un sprijin lui Petru Aron, moldovenii să nu mai calce legăturile de supunere, așezate de înaintașii cei slabi și nevolnici ai lui Ștefan.

Văzând că nu mai e nici o nădejde, puținii boieri ce mai aciurau pe lângă Petru se desfac de el și se întorc în țară. Dar ucigașul lui Bogdan nu-și poate lua gândul de la domnie. Părăsit de ai lui și, înțelegând că leșii umblă să se scuture de el, își mută cuibul în Ardeal. Ștefan, c-o mână de voinici, se aruncă pe urmele lui și pustiește ținuturile secuiești, bănuite că dau ocrotire primejdiosului fugar. Craiul ungurilor Matiaș Corvin e dus departe să mai vâneze o coroană, căci e o vreme de neastâmpăr când regii pământului nu se mai satură de putere, și, cu ochii pe țara altora, uită că cea mai bună ispravă ar fi să și-o îngrădească pe-a lor.

Acum, din partea maghiarilor, știe domnul Moldovei la ce se poate aștepta și, ca să n-aibă împotriva-i doi vrăjmași deodată, reînnoiește în primăvara anului 1462 legăturile cu polonii, făgăduind solilor veniți pentru aceasta la Suceava, că, îndată ce se va înlesni, va căuta să se repadă însuși la Camenița pentru a depune înaintea regelui obișnuitul jurământ de credință. — Dar primejdia temută se ridică din altă parte. Vlad Țepeș, crâncenul voievod al Munteniei, a tras sabia împotriva marii împărății turcești, și iată că însuși puternicul Mohamed al II-lea vine cu oaste îngrozitoare să-l răpuie.

Ștefan nu-i un vânător de primejdii. El nu le stârnește, nu le caută, și nici în cale nu le stă, decât atunci când nu-i de abătut pe-alăturea, pentru un om cinstit. Viteaz e și el, și dragi i-au fost luptele de când a deschis ochii în lume, dar peste învăpăierile tinereții s-au așezat grijile cele mari ale domniei. Soarta unei țări, soarta unui neam întreg stă în mâna lui. Răspunderea asta mare și grea Ștefan o înțelege, cum puțini cârmuitori pe lume au înțeles-o. Toată domnia lui, toată lunga și neadormita lui domnie oglindește, la fiecare clipă, la fiecare pas, înalta, sfânta grijă a răspunderii acesteia. Iată de ce pe cumintele voievod al Moldovei nu-l vedem alături de Vlad în războiul cu Mohamed. El nu vrea să arunce soarta țării lui în jocul primejdios al unui domn nesocotit, fie fratele lui, asemenea domn, fie părintele și binefăcătorul lui. Ștefan în războiul acesta, vede vâlvătăile unui foc năprasnic, — și cel dintâi gând al lui, singurul lui gând, este să smulgă Chilia, să scape din pieire bucățica asta scumpă, ruptă din trupul Moldovei lui. Și astfel, la lumina acestor flăcări, vedem o clipă pe acela care mai târziu va fi numit „Spada Creștinătății”, luptând alături de ostașii lui Mohamed împotriva creștinilor, români și unguri, apărători îndârjiți ai cetății Chilia. Nici turcii însă, nici moldovenii nu pot sparge vechile ziduri ridicate de Alexandru cel Bun la gurile Dunării. În ziua de 22 iunie o ghiulea zvârlită din cetate, lovind pe Ștefan și făcându-i o rană grea la gleznă, pune sfârșit acestei lupte nenorocite între domnii aceluiași neam. Lui Ștefan însă îi trebuie Chilia. Țara lui nu poate rămânea deschisă tocmai dinspre cel mai de temut vrăjmaș. Stăpânirea și paza acestei porți a Moldovei, spre nesfârșitele căi ale apelor, intră ca o parte de căpetenie în planul de apărare și de întărire al marelui gospodar. Și iată că, după trei ani de pașnică străduință în dregerea țării, Ștefan se arată iarăși în fața Chiliei. Iarnă fiind, și Dunărea-nghețată, cetatea poate fi lovită din toate părțile, — ea se apără vitejește două zile, dar la urmă văzându-și zidurile stricate de ghiulele moldovenilor, înalță flamura păcii și-și deschide porțile înaintea biruitorului și stăpânului ei de azi înainte.

Sâmbătă la 25 ianuarie 1465, cum glăsuiesc izvoadele vremii: „intră Ștefan voievod în cetate și rămase acolo trei zile petrecând și lăudând pe Dumnezeu și îmblânzind oamenii cetății, și le puse acolo pârcălabi pe Isaia și pe Buhtea și-i învăță să păzească cetatea de limbile necredincioase. Și astfel se întoarse cu toată oștirea sa în scaunul său de la Suceava, și porunci mitropoliților și episcopilor și tuturor preoților să mulțumească lui Dumnezeu pentru darul ce i-a făcut”.

Cetatea Hotinului, straja de la Nistru, și-o reluase cu bună înțelegere de la poloni încă de-acum doi ani, ș-o dăduse-n seama pârcălabului Goian.

S-a izbândit astfel o bună parte din planul tras de la început: Moldova reîntărită în vechile-i hotare, boierii ei uniți sub ascultarea domnului, căile negoțului deschise tuturora, târgoveții cuprinși, — țăranul, ușurat de asupriri, stăpân pe bucățica lui de pământ și gata, la cea dintâi chemare de bucium, să-și ia arcul și tolba cu săgeți, merinde-n traistă pentru mai multe zile, și s-alerge sub steagul domnului viteaz. Căci de oaste regulată nu se pomenește încă. Moldova își are tot vechile orânduieli, luate de la munteni, care și ei le-au fost primit în mare parte de la bulgari:

Domnul, voievodul vremilor de sânge și de foc, — moștenitor de-a dreptul sau ales de boieri — e stăpânul desăvârșit a toată țara și peste toți câți sunt cuprinși între hotarele ei. În mâna lui stă cumpăna dreptății. Averea și viața supușilor, de orice treaptă ar fi ei, sunt la bunul lui plac. Își are, în jurul tronului, sfetnicii lui — boierii de frunte, mitropoliții și episcopii -dar, la urma urmei, el hotărăște, după cum îl taie capul, sau după cum îl povățuiește obiceiul pământului, căci pravili scrise nu sunt încă, ci el e „dătător de legi și datini”, și vorba lui e sfântă.

Boierii — povățuitorii satelor dinainte de descălecătoare, ridicați firește tot din opincă, sunt stâlpii și fruntașii neamului: ei poartă slujbele țării, ei stau în Sfatul domnesc, ei merg la război, fiecare cu ceata lui de voinici, și domnul, pentru credința și destoinicia lor, le dăruiește urice — moșii scutite de bir, dregătorii bănoase, sate domnești, și ranguri mai înalte în treptele boieriei.

Țăranii — păstorii turmelor și muncitorii câmpului — sunt birnicii tuturor vremilor, ei duc nevoile păcii și greul războaielor, ei sunt tăria — temeiul statornic al țării. Cei mai mulți și cei mai puternici sunt răzeșii, moșneni cum se numesc în Muntenia. Ei își au pământul din vremi străvechi, și sunt deplin stăpâni și pe brazda, și pe munca lor. Satele scăpătate ce-au căzut în vreo vină sau nu și-au putut plăti dările, sau n-au mai putut trimite călăreți în război, au fost luate de domn și ținute ca sate domnești, sau dăruite pe la mănăstiri și pe la boieri, -oamenii lor nu și-au pierdut pământurile, dar au ajuns clăcași, supuși, legați să dea stăpânului zeciuială și să-i facă muncă „fără soroc”. Ei alcătuiesc gloata pedestrașilor în război și -când răzeșii mândri și dârji se mai scutură de unele dări prea asupritoare — tot ei săracii se vând și le plătesc. Numai pe câmpul de război se pot dobândi dintr-odată toate bunurile păcii. O faptă vitejească, o zdravănă învârtitură de ghioagă — și, pe negândite, țăranul cel mai scăpătat se pomenește umbrit de mila domnească, boierit, înălțat în slujbă, și dăruit cu moșii. Cu adevărat timp de legende.

Au trecut zece ani. Acum Ștefan, stăpân pe toate puterile țării, pregătit, așteaptă. El știe din ce parte are să se ridice furtuna. De greul dărilor, de urgia ungurilor, de dorul unui trai mai ca lumea. Ardealul s-a răsculat. Dar craiul Matiaș vine mai repede și mai pregătit decât se putea crede. Răscoala e potolită ușor, fără vărsare de sânge.

În inima lui însă rămâne bănuiala că Ștefan n-ar fi tocmai străin de cele întâmplate în Ardeal. Apoi, craiul maghiarilor mai are și alte socoteli de răfuit cu domnul Moldovei. Și e cine să i le aducă aminte. Matiaș are lângă el pe neastâmpăratul Petru Aron, gata să-și închine țara oricui l-ar ajuta să pună mâna pe domnie. Și Ștefan e un voievod dârz care nu vrea s-asculte de nimeni, și Moldova cată mai cu drag la poloni decât la unguri, și oastea crăiască e dorită de lupte, mai bine zis, flămândă de prăzi — deci toate împrejurările îndeamnă pe Matiaș să calce țara lui Ștefan. — El intră-n Moldova prin strâmtoarea Oituzului; răzbate anevoie, căci drumurile sunt astupate. Și-i vreme de iarnă și de nicăieri nu s-aude un glas, nu se zărește un fum. Tăcere și neclintire ca într-o țară din basme. Săptămâni întregi orbecăiește astfel înviforatul crai în fruntea celor patruzeci de mii de oșteni, care, și după socotelile lui Petru Aron, sunt mai mult decât trebuie pentru deplina îngenunchere a Moldovei. Cu urlete adânci, viscolul spulberă și duce de colo-colo orbitoarele valuri de zăpadă, și-n mânia lui pare că însuși sufletul țării strigă, amenință, lovește, -pare că luptă oastea nevăzută a lui Ștefan. Nici în Trotuș, nici în Bacău, nici în Roman nu se pomenește țipenie de om. Pe la jumătatea lui decembrie (1467) năvălitorii tăbărăsc la târgul Baia, de unde nu mai au decât o palmă de loc până la Suceava. Regele își vede biruința la o întindere de mână, și nici nu vrea să asculte pe solii de pace trimiși de Ștefan. Dar, mai către seară, pe când stau sfetnicii în jurul craiului și pun la cale soarta Moldovei, vine o școală și-i vestește că pădurea de lângă Baia geme de oaste, și-n luncă, pe șleaul Sucevei, curg șirurile de călăreți și nu se mai isprăvesc. Vreme de gândit mult nu e. Numaidecât se așează „puști” la intrările cetății, și două sute de voinici s-aleg pentru a păzi viața regelui. Oștirea toată e în picioare — tocmită în rânduri, gata de luptă — sufletul ei stă ca un arc întins, în tăcerea încărcată de griji a lungilor clipe de așteptare. Se-ntunecă. Și nu se simte de nicăieri nici o mișcare, nici un semn. Încep unii să creadă că și-au făcut spaimă degeaba — când deodată o izbucnire de chiote cutremură noaptea. Până să se dumirească paznicii dincotro vine larma, îndărătul lor, în ulițele strâmte ale cetății se și-ncinge lupta cu ostașii lui Ștefan, ieșiți ca din pământ. La început e zăpăceala și vălmășagul întunecimii. Din toate părțile s-aud pocnituri de ghioage, vaiete, gemete-nfundate. Apoi flăcările izbucnesc prin ferestrele și coperișurile caselor de lemn — și, la lumina acestor uriașe torții, măcelul se arată în toată grozăvia lui: peste băltoacele de sânge, peste trupurile celor căzuți, luptătorii, în pâlcuri se azvârl orbește unii asupra altora și, prăbușindu-se claie peste grămadă, se zvârcolesc, în încleștarea morții, cu mișcări și gemete de fiară. Zorii zilei încununează deplina, dreapta izbândă a moldovenilor. Baia rămâne-n paza flăcărilor; pe ulițele ei mii de secui și de sași năimiți de voievodul Ardealului, dorm acum alături cu ei somnul de veci. Ștefan aduce Sucevei lui steaguri ungurești și slava biruinței, în schimbul vitejilor pieriți. Crainicii călări buciumă-n țară vestea cea bună. În vremea asta, pe valea Oituzului, o ceată de ostași, în neorânduiala trudei și a fricii, grăbesc spre hotar ducând, în mijlocul lor, un rănit pe targă. Sunt ungurii ce veniseră trufași să ia Moldova-n stăpânire, iar bietul rănit dus pe targă „prin poteci ascunse” e însuși regele Matiaș.

Zice-aicea cronicarul nostru: „Așa norocește Dumnezeu pe cei mândri și falnici, pentru ca s-arate lucrurile omenești cât sunt de fragede și neadevărate; că Dumnezeu nu în mulți, ci în puțini arată puterea sa”.

Ștefan se grăbește a întări legăturile cu polonii, ca cel puțin despre partea lor să n-aibă a purta grijă. Trimite lui Cazimir o parte din steagurile izbânzii de la Baia, cu făgăduința că în curând va veni el însuși pentru jurământul și-nchinarea, mereu cerută de cunoscuta îngâmfare leșească.

Ș-acum, din nou în Ardeal. Ca un vifor trece cu sprintenii lui călăreți, și bântuie scaunele secuiești. Petru Aron iese din ascunzătoare, momit de câțiva boieri, — vulpoi bătrâni, — cu chip că iarăși îl vor domn. Credincioșii lui Ștefan pun astfel mâna pe ucigașul de la Răuseni, și-i taie capul. Moartea nelegiuitului acestuia, pururi la pândă, ascuns între vrăjmașii țării lui, ridică o mare grijă de pe sufletul lui Ștefan. S-a stins de acum sămânța vânătorilor de domnie. A vrut Dumnezeu, se vede, pentru norocul Moldovei, ca, din toți urmașii lui Alexandru cel Bun, în ceasul cel mai greu al țării lui, să nu mai rămâie decât unul, ș-acela să fie mântuitorul Ștefan.

De pasul și isprava lui în Ardeal, scrie cronicarul Ureche: „și multă pradă și robie au făcut în Țara Săcuiască, neavând cine-i sta împotrivă, și cu pace s-au întors înapoi fără nici o sminteală”.

Ci goana întâmplărilor nu-i lasă clipă de odihnă. De abia sosește-n Suceava, și-i vine veste c-au năvălit tătarii. Îndată și-a strâns iar oastea călăreață și, pân' a nu răzbi flămânzii la lanurile Moldovei, „le-au ieșit înainte la o dumbravă ce se cheamă la Lipinți, aproape de Nistru, și i-au lovit cu oastea sa, august 20; și dând războiul vitejește i-au risipit și multă moarte și pierire au făcut într-înșii, și pre mulți i-au prins vii și le luă tot pleanul”. Spun martorii acelor vremi că au căzut atunci și fiul, și fratele hanului în mâinile moldovenilor, și că, trimițând hanul de peste Volga soli, cu vorbe îndrăznețe, la Ștefan, acesta a pus de-a omorât în fața lor pe feciorul hanului, iar dintre soli numai pe unul l-a lăsat cu zile: „i-a tăiat doar nasul și urechile și l-a trimis așa, să spuie hanului ce-a văzut”.

Acestea se petrec în vara anului 1469. Pe toamnă, după sfințirea Mânăstirii Putna, gândul lui Ștefan se-ndreaptă spre țara lui Mircea. Acolo e domn Radu cel Frumos, omul turcilor, și dușman moldovenilor, de când i-au luat Chilia. Îndărătul lui însă stă dușmanul cel mare. Petru voievodul Moldovei, a lovi pe Radu e a se apăra.

Iarna întinse peste ape podurile ei de gheață și, pe la sfârșitul lui februarie, Brăila, comoara țării surori, era în flăcări. Radu, cu tot îndemnul și ajutorul turcilor, nu se bizui să iasă voinicește-naintea lui Ștefan. Ci, dibuind drumuri piezișe, urzi cu cei mișei pieirea viteazului. Ștefan simți mreaja, și o lasă întinsă. Din tabăra de la Vaslui unde-și ținea curtenii gata, pândea toate mișcările vicleanului și, când îl văzu că-și urnește oastea spre hotarul Moldovei, întunecat se ridică înaintea sfetnicilor săi: „Cu cine dintre voi a tocmit vrăjmașul pieirea țării voastre?” Trei boieri și-au pus ochii în pământ sub căutătura strașnică a domnului: Negrilă, Isaia și Alexa Stolnicul. Paloșul gealatului a venit cu o adevărată mântuire, pe lângă pedeapsa acelei priviri cumplite.

Și cum înainta Radu, voios, ca la o ispravă de-a gata, iată că la Soci, în ținutul Bacăului, îl întâmpină oastea moldovenilor, ieșită pe neașteptate de după o perdea de codru. Lovitura a fost așa de repede și de hotărâtă, că domnul muntean o clipă n-a mai stat la cumpănă: fuga cea „rușinoasă dar sănătoasă” i s-a înfățișat din capul locului cu singura scăpare. Schiptrul domniei, steagurile oștirii și mulți boieri de seamă rămân în mâinile lui Ștefan, care știe să dea fiecărui lucru și fiecărui om ce i se cuvine.

Dar, întețit de turci, Radu pregătește-o năvălire nouă. Ridică lângă hotar, pe malul Putnei, cetatea Crăciuna, și alta pe Teleajen pentru apărarea Târgoviștei. Domnul Moldovei veghea. — Turcii, în vremea asta, purtau în Asia război cu perșii. Deci ajutor mare de la ei nu puteau avea muntenii. Acum Ștefan găsise și domn de pus în locul lui Radu — pe Laiotă Basarab, un fecior al lui Dan al II-lea, de mult adăpostit la sași în așteptarea zilei norocoase. Șahul Persiei, Uzun-Hasan, scria stăruitor voievodului Moldovei să facă toate chipurile, ca și țările creștine din Apus să se ridice împotriva musulmanului, că numai așa, lovindu-l din amândouă părțile, îl vor putea răpune. Dar țările din Apus își au frământările lor, și nu văd încă primejdia. — Ștefan o vede. O vede viind, și-i iese-n cale. — În toamna anului 1473 pleacă împotriva lui Radu. În ziua de 8 noiembrie poposește la apa Milcovului, împarte steaguri oștirii și pune la cale planul de luptă. Domnul Munteniei știa bine că-i soarta lui în cumpăna războiului acestuia. De astă dată-și strânse toate puterile și, cu scrâșnirea celei din urmă-ncordări, se aruncă-n propta dușmanului. Joi, la 18 noiembrie, și vineri toată ziua, și sâmbătă până-n noapte,

ca doi împărați din povești, s-au războit înverșunații voievozi la Cursul Apei, lângă Râmnicu-Sărat. La urmă Radu rămăsese cu foarte puțină oaste, dar nu se da răpus. Numai când a văzut ș-a văzut că nu mai e nici un fel de nădejde, că din ce în ce mai de-aproape e învăluit în ploaia de săgeți a moldovenilor, numai atunci a lăsat totul ș-a rupt-o de fugă. Dar Ștefan nu l-a slăbit, ci, adulmecându-l, după cinci zile de goană, l-a împresurat în cetatea cea nouă a Dâmboviței, pavăza Bucureștilor, unde era acum scaunul țării. De aici, huruitul s-a strecurat noaptea-n taină, ș-a scăpat la Giurgiu, în raiaua turcilor. Ștefan ridică din cetate pe doamna Maria cu cele două fete, împreună cu vistieria și cu steagurile pe care nimeni nu le mai apăra și, încredințând lui Laiotă domnia și paza bietei țări, se-ntoarce la Suceava, de unde trimite, cu vestea biruinței, douăzeci și opt de flamuri craiului leșesc.

Dar Laiotă nu-i omul pe care-l cereau împrejurare. Și lucrul făcut în pripă, în pripă se desface. De-abia-mplinește-o lună de domnie și e alungat de turci, care-l urmăresc pân' la Bârlad, pustiind totul în cale. Ștefan îl mână-ndărăt c-o ceată de viteji încercați. O nouă biruință a moldovenilor îi redă domnia. Moartea neașteptată a lui Radu i-o limpezește. — Suflet nevoiaș, doritor de putere, dar înfricoșat de luptele și primejdiile ei, Laiotă, înțelegând că nu va putea domni împotriva turcilor, părăsește pe binefăcătorul lui, și se-nchină sultanului, care, împăcat cu perșii pregătea răfuiala cu voievodul moldovenilor. Împrejurările păreau grăbite. Ștefan își întărea străjile Nistrului, pe unde iar își cătau vad haitele flămânde ale tătarilor, -când iată că-i sosesc soli de la padișah, cu strașnice porunci: să părăsească numaidecât Chilia și Cetatea Albă, și să-și plătească birul datorit. Pentr-un om ca Ștefan, aceasta nu putea avea decât un singur înțeles și-o singură dezlegare cinstită: Războiul. Îl prevăzuse, și-și luase toate măsurile. Un gând îl mai tulbura: Muntenia, pe care-ncepuse a o privi ca pe o parte a țării lui, era iar în mâinile turcilor. — Pe miriștile uscate, pe sub codrii stropiți de toamnă cu pete ca de sânge, zboară spre Laiotă, c-o frunte de călăreți, — o clipă, numai o clipă să-l privească-n ochi. La Teleajen, cetatea de strajă ai cărei pârcălabi plătiră cu viața ticăloșia domnului lor, primi veste că turcii, gătiți de război strașnic, vin prăpăd, și că de la Mircea n-a mai văzut Dunărea atâta sodom de oaste.

Vulturul se rotește deasupra cuibului, când e vremea a vijelie. Cele dintâi zile ale lui noiembrie îl găsesc pe Ștefan la Vaslui, în ropotele marilor pregătiri. De pe culmile dealurilor buciumile cheamă-n toate părțile cu strigări stăruitoare. Chiote răspund în depărtări. Noaptea, până către ziuă, clipesc lumini pe măgurile de strajă. Și cete de călăreți izvorăsc de prin satele bogate, sub povața boierilor ce-și au partea de cinste, după câți viteji aduc în luptă. Pâlcuri de plăieși coboară din munți, pe drum întâlnesc turme, chervane-ncărcate — băjenia câmpului înfricoșat. Din zori până-n noapte curg spre staniștea oștilor darabani și glotași din Țara de Sus, bătrâni iscusiți, cercați în războaie și flăcăi sprinteni, în cojocele-nflorite, cu ghioaga pe umăr și căciula brumărie dată pe ceafă, a voie bună și a dor de luptă...

De la poloni și de la unguri mai nici un ajutor n-au avut moldovenii, la o cumpănă ca asta. Și doar de valul ce-nainta, n-avea a se teme numai Moldova.

Ștefan, prin iscoadele lui, știa toate mișcările vrăjmașului. Știa că sunt peste-o sută de mii de turci sub steagul lui Soliman Pașa, și c-au trecut Dunărea pe la Nicopoli, și c-au mai luat în drum vreo douăzeci de mii de țărani români, care vin cu LaiotăVodă să se bată și ei, săracii, cu frații lor moldoveni. Cât au mers prin Țara Muntenească, turcii au găsit și conac și merinde; dar de la Milcov încolo parcă și vremea s-a schimbat deodată. Zile de moină începură să dezghețe drumurile, roțile se-nglodau până-n bucșă, în locul târgurilor, în vatra satelor nu se mai vedea decât părăgini și mormane de moloz înnegrite de fum. Pe la Bobotează au intrat în valea Bârladului, în drumul de șleau ce ducea la Iași. De o parte și de alta erau numai dealuri îmbrăcate cu păduri. Puțin mai în sus de Vaslui, la locul ce-i zicea Podul Înalt, unde se varsă gârla Rahovei în Bârlad, valea, mai strâmtându-se, adună ca-ntr-o pâlnie scursorile pripoarelor.

Aici, pe-o frunte de măgură, se așezase Ștefan cu cei patruzeci de mii de ostași ai lui, gata de luptă.

În dimineața zilei de 10 ianuarie, valea prinse a vui de larma duiumului, dar ochiul nu deslușea încă nimic, pentru că era o pâclă deasă de nu se zărea om cu om. Turcii înaintau încet. Bănuiau ei mreaja, dar nu știau unde. — Cercetașii lor cei nevrednici aduceau vești mincinoase, cei vrednici nu se mai întorceau. La pod, cum era gloată, se făcu îmbulzeală. Mulțimea se frământa în loc, huind ca marea. Deodată, ca și cum s-ar fi despicat cerul, un trăsnet s-auzi de sus, și-n aceeași clipală o ploaie de ghiulele căzu peste furnicarul ce clocotea în strâmtoare, și săgețile începură-a curge ca dintr-o ruptură de nor. Spahiii își struniră caii, să vadă dincotro vine moartea. De după un huceag se ridicau strigăte zorite de trâmbiți și de bucium. Ș-atunci o parte din oastea lui Soliman, repezindu-se orbește într-acolo, s-a nămolit în crivina luncii și n-a mai putut ieși, iar grosul a dat busna-nainte. Un șuier a săgetat cuprinsul, și codrul s-a prefăcut în oaste. Cu urlete de fiare, creștini și turci s-au azvârlit în luptă-nverșunată, și până către seară nu s-a știu ce se va putea alege din vălmășagul acela îngrozitor. Secuii, când au văzut ce seceriș de vieți se-ncinge, au rupt-o de fugă. Turcii începeau să se creadă biruitori, când, deodată, însuși marele Ștefan căzu asupra lor cu cei mai aleși viteji ai lui. Toporul abătu iataganele cu brațe cu tot. Călăreții, cumpăniți în scări de aur, se prăbușiră sub ghioaga de corn a moldovenilor. Atunci a văzut vestitul Soliman cât ține roibul lui la fugă. Dunărea, pragul mântuirii, și-a avut și ea, ca de obicei, partea ei de leșuri.

Iar când, după două zile de vifor, s-au strâns vitejii iar la Vaslui în jurul stăpânului lor, ca frații îmbrățișat cu drag, căci frați erau în ceasul acela țărani, boieri și domn, și făcându-se cruce, cu lacrimile-n ochi, au mulțumit lui Dumnezeu pentru izbânda aceasta deplină, cea mai frumoasă din frumoasa viață a lui Ștefan, și una din cele mai strălucite în luptele creștinilor cu turcii.

Biruitorul trimise și craiului leșesc și celui unguresc parte din pleanul și din steagurile smulse de la vrăjmași. Izbânda aceasta avu un larg răsunet în lume. Și Ștefan ajunse a fi privit, chiar și de neprieteni, ca cel mai mare viteaz al vremii aceleia. Papa de la Roma numindu-l într-o scrisoare „Sabia lui Christos” între alte laude spunea: „Biruințele tale, înțelepte și viteze, au adus atâta mărire numelui tău, încât toate gurile îl rostesc, și toate inimile-l slăvesc”. Iar cel mai priceput cărturar al polonilor, vestitul Dlugoș, martor și povestitor întâmplărilor de pe atunci, după ce vorbește de lupta de la Podul înalt, laudă astfel vrednicia domnului Moldovei: „O, bărbat minunat, cu nimic mai prejos de vitejii cei din vechime, de care noi atâta ne minunăm! El e cel dintâi între principii lumii, care a dobândit în vremile noastre o biruință așa de strălucită împotriva turcilor. După judecata mea, vrednic e să i se-ncredințeze prin învoirea tuturor cârmuirea lumii întregi și mai ales povățuirea oștilor creștine împotriva turcilor”.

Ci Ștefan nu-și legă mintea nici de mărimea izbânzii, nici de mulțimea laudelor.

Cum ajunse la Suceava porunci hotnogilor, să-și ție oamenii la îndemână, că de aci încolo vor avea să întâmpine greul cel mare. Iar în ziua de 25 ianuarie trimise țărilor din Apus o scrisoare în care arăta pe larg că împăratul Mohamed al II-lea pregătește să vie el însuși cu oști puternice-mpotrivă-i, și că Moldova, fiind „poarta creștinătății”, ar trebui, cu puterile tuturora, să fie apărată pe mare și pe uscat, ca nu cumva păgânul, doborând străjile, să intre-n cetate. Și, ca să vadă că au cui să încredințeze sprijinul cerut, zice-n scrisoare, cu privire la bătălia din lunca Bârladului: „Când am văzut noi o așa de mare oștire, ne-am ridicat vitejește cu trupul nostru și armele noastre, și i-am stat împotrivă, și cu ajutorul lui Dumnezeu cel atotputernic, am biruit strașnic pe acei dușmani ai noștri și-ai întregii creștinătăți, și i-am sfărâmat și i-am călcat în picioare!”

Dar marile puteri ale Apusului, darnice-n laude și făgăduieli, se mișcau anevoie la fapte. Valul se apropia, și nimeni nu întindea Moldovei o mână de ajutor.

Ce limpede se oglindește sufletul neadormitului voievod în scrisoarea lui de la 20 iunie 1475 către solii trimiși să ia înțelegere cu împuterniciții craiului Matiaș, în vederea marilor întâmplări ce se pregăteau. Cuvintele încărcate de grijă, parcă șuieră de viforul nerăbdării: „De aceea voi, fără zăbavă, îndată ce veți vedea această carte, numaidecât să vă sculați și să vă grăbiți cu solii ce vin împreună cu voi de la regele Matei către noi, și să mânați un trimis grabnic cu scrisorile voastre și cu ale solilor ce vin către noi, care trimis trebuie să zboare ziua și noaptea către regele Matei și să-i deie de știre acești dușmani ai creștinătății, și să-l roage a veni cât se va putea mai repede, ziua și noaptea, cu toată puterea Măriei sale și cu toate oștile ce i-a dat Dumnezeu, ca să nu ne lase să pierim noi și țara noastră, călcați de acești păgâni fără de lege”.

Și Matiaș dădu numai vorbe acestui om al faptelor... Matiaș, care scria Papei de la Roma și senatului venețian, că, prin Ștefan, el a biruit pe turci la Podul înalt, Matiaș care primea bani de la creștinii din Apus, ca s-ajute pe moldoveni în lupta lor cea sfântă și-i păstră pentru nevoile lui, vicleanul rege, care știa așa de bine să-și tragă laude și foloase din jertfele altora!... Înaintea senatului Veneției, solii lui Ștefan, când li s-a spus una ca asta, au răspuns limpede, cu mândria celei mai curate dreptăți: „Că Ștefan-Vodă nu e supus întru nimic regelui Ungariei, ci domn al țării și poporului său”.

Și în vremea asta, pe când trimișii lui Ștefan cutreierau lumea după o mână de ajutor, sultanul Mohamed al II-lea, temutul dușman al întregii creștinătăți, venea ca o vijelie asupra Moldovei, cu toată puterea lui de împărat mare și viteaz. Încă din vara trecută cetatea Cafa de pe țărmul Crâmului, unde domnea un cumnat al lui Ștefan , căzuse sub steagul turcilor; le mai trebuia Chilia și Cetatea Albă și rămâneau ei Ștefan se căsătorește, pentru a doua oară, în ziua de 14 septembrie 1472 cu Maria, fiica lui Alexie, din neamul împărătesc al Comnenilor, soră cu Isac, domnul Mangupului. Întâia lui soție fusese Evdochia, sora lui Simion vestitul cneaz al Kievului. Aceasta a murit la 1466, trei ani după căsătorie, lăsând lui Ștefan o singură fată pe frumoasa Elena, care a ajuns soția unui fiu de țar. A treia și cea din urmă soție a lui Ștefan a fost Maria, fiica lui Radu cel Frumos. singuri stăpâni ai Mării Negre. Numai așa își puteau vedea în sfârșit deschisă înainte-le poarta cea mare a Europei. Și regii Apusului dormeau. Ștefan înțelese că de la ei nu mai avea nimic de așteptat. Și ce speranțe-și pusese el în unirea tuturor creștinilor! Își închise în suflet toată durerea acestei amăgiri și se hotărî să lupte singur, chiar și în contra soartei de va trebui. Niciodată un viteaz n-a stat mai mândru în fața morții.

Pe la începutul lui iunie 1476 scria din Bârlad prietenilor din Brașov: „Suntem în lagăr cu toată puterea noastră, și mergem asupra turcilor”. Și pe când Marea descarcă pe țărmul Dobrogei o sută cincizeci de mii de ostași cu împăratul lor în frunte, el se și înțelesese c-o dumbravă de arini, din bătaia vadului, s-ație calea năvălitorilor. Îi așteaptă acolo pregătit de luptă, când deodată vești sosiră ca-n urma lui țara e bântuită de tătari.

Cu ce inimă să mai stea bieții oameni, când se gândeau la cei de-acasă! Trebui să dea drumul glotașilor pentru două săptămâni. Domnul rămase numai cu zece mii, — oșteni aleși, dar..., zece mii. Și marea oștire a Padișahului s-apropia. „Grija era nu cum să trăim, ci cum să murim”, zice un martor al acelor zile de scârșnire. Atunci s-a văzut una din jertfele cele mai mărețe ce s-au pomenit vreodată în istoria unui popor. Cei zece mii, care înfățișau acum toată cinstea neamului, toată mândra alcătuire a Moldovei, se întăriră pe-o măgură deasupra Pârâului Alb din ținutul Neamțului, într-o pădure de stejari prefăcută-n cetate, după vechiul obicei al țării, și așteptară. Domn și supuși ascultau, în fața primejdiei ce venea, o singură făptură, un singur suflet, logodnic morții. De data asta Laiotă-și ducea ocrotitorii încet, pe drumuri știute cu teama celui bănuit, cu grija celui pățit. Tocmai către sfârșitul lui iulie codrii Ozanei prinseră a vui de freamătul duiumului turcesc. Funia se strângea la steajăr. Leu și vânători se simțeau tot mai aproape, și inimile băteau din ce în ce mai tare. Cetatea Neamțului primi, fără să răspundă, cele dintâi ghiulele ale turcilor. Nu brațe de viteaz, ci mâini lacome de tâlhari se năpustiră-n cuibul părăsit, să caute comori. Cel ce spărsese zidurile Constantinopolului înțelese că aiurea trebuie să fie cetatea lui Ștefan. Ș-o găsi. Însuși domnul Moldovei i-o descoperi, în dimineața zilei de 26 iulie, c-o salvă de săgeți, după care porniră a bate puștile, de-o parte și de alta. Multă vreme a stat lupta nehotărâtă; că moldovenii așa întețeau cu ghiulele din meterezele lor, cât rânduri peste rânduri cădeau neînfricoșații ieniceri, până ce, însuși sultanul, tremurând de mânie, apucă steagul cel mare în mâna lui de viteaz bătrân, și-și năpusti odată toată oștirea într-un iureș năprasnic. Întăriturile se sparseră, mulțimea oarbă năvăli ca un puhoi printr-o ruptură de zăgaz, și dreptatea își îndoi grumajii sub covârșirea puterii. „A rămas izbânda la turci, zice cu durere cronicarul Ureche, și atâția de mulți au pierit, cât au nălbit poiana cu trupurile lor unde a fost războiul, și mulți din boierii cei mari au picat, și vitejii cei buni au pierit cu totul atunci și, neivindu-se ajutor nici dintr-o parte, au picat, nu fieștecum, ci până la moarte se apăra, nici biruiți de arme, ci stopșiți de mulțimea turcilor”. Iar Ștefan, care cu paloșul își tăiase drum printre năvălitori, ridicând mai târziu o biserică, pe locul acela de jertfă, numit de atuncea Războieni, spune-n pisanie: „cu îngăduirea lui Dumnezeu, biruiți fură creștinii de păgâni, și căzură acolo mare mulțime de ostași moldoveni”.

Ci mult n-avu a se bucura sultanul de crâncena-i ispravă. Merindele se-mpuținau, căldurile secau pâraiele, cetățile întărite se apărau cu înverșunare — cinci sute ieniceri pieriră zadarnic sub zidurile Chiliei, — săgețile arcașilor nevăzuți făceau drumurile tot mai temute, ciuma și foametea vămuiau pe capete, corăbiile ce veneau încărcate cu merinde, fură-nghițite de valurile mării... Vitejii de la Valea Albă păreau că luptă încă de dincolo de moarte. Padișahul află cu bucurie că e-nspre Dunăre un drum și mai scurt decât acel pe unde venise. În vremea asta, din zările Vrancei până-n limpezișul Nistrului, lungi chemări de bucium înfiorau tăcerea codrilor; țăranii se-nturnau sub steag după cele două săptămâni de voie, — oaste nouă se-nchega în jurul voievodului, pe care în ceasul de primejdie munții, smulgându-l din vâltoare, îl trăseseră la ei ca pe-un copil al lor. Și câți dintre păgâni n-apucaseră a trece Dunărea, nici n-au mai trecut-o. — La sfârșitul lui august solul venețian scria de la fața locului: „Sultanul a ieșit din țară, cu cetele sale, fără a fi luat o singură cetate, și fără altă pagubă pentru Moldova decât prada ce-a dus cu sine; iar Ștefan-Vodă a ieșit din munți și călărește viteaz prin toată domnia lui”.

Peste două luni voievodul Moldovei, cu ajutorul craiului Matiaș, smulgea coroana Munteniei de pe fruntea nevrednicului Laiotă ș-o încredință lui Vlad Țepeș, neînduplecatul, temutul de-odinioară, care stătuse atâția ani uitat în închisoarea de la Buda. Planuri mari își făceau acum cei doi voievozi pe de-a pururi înfrățiți. Dar pe Ștefan îl chemară grabnic grijile țării lui. Peste podul de gheață al iernii, Laiotă se-ntoarse cu oaste-mpărătească, și Vlad pieri ca un viteaz, alături cu ostașii lui, în lupta sângerosasă de lângă București.

Un șir de ani domnul Moldovei avu de lucru cu tronul fără de noroc al țării lui Mircea. În toamna anului 1477 se repezi iar în Muntenia, alungă pe Laiotă și puse domn în locul lui pe Basarab cel Tânăr, poreclit Țepeluș, care peste doi ani se-nchină și el sultanului. Din nou Ștefan își găti oastea, și-n luna lui august 1481, biruind pe Țepeluș în lupta de la Râmnicu-Sărat, făcu domn pe Vlad Călugărul, un frate vitreg al lui Vlad Țepeș. Dar era scris, se vede, ca visul lui de a-și avea un prieten credincios pe tronul Munteniei să nu se poată izbândi. În vara anului 1484, când Baiazid al II-lea, sultanul cel nou, își ancoră corăbiile încărcate cu tunuri în fața cetății Chilia, Vlad Călugărul, cap plecat, îi și veniră grăbit în ajutor cu românașii lui, ce nu mai știau săracii, de-o seamă de vreme, nici pentru cine, nici împotriva cui aveau să-și încordeze arcurile. Pe la sfârșitul lui iulie, Chilia și Cetatea Albă erau în mâinile turcilor. Lucrurile s-au petrecut repede, aproape tâlhărește. Ca un trăsnet a căzut la Suceava îngrozitoarea veste. Erau bogăția și tăria Moldovei acele două scumpe cetăți, unde străjuiau cei mai destoinici pârcălabi ai lui Ștefan. — În sufletul aprig al biruitorului de la Podul-Înalt scapără gândul unui război norocos. Dar oastea i se împuținase de atâtea lupte. Cu chiu,

cu vai ar mai fi putut pune-n picioare douăzeci de mii de oameni. Pentru întâia oară simți cât de îngustă i-e țara, și ce mărginite îi sunt puterile pe seama inimii lui mari și grelelor învăluiri și mulțimii vrăjmașilor lui. Bătu iar la porțile creștine, care se deschideau așa de greu adevărului și dreptății!... Singur craiul Poloniei se lăsă înduplecat. Trufia leșească își avu în sfârșit sărbătoarea ei de atâția ani visată: în cortul de pe câmpul Colomeei, înaintea îngâmfatului rege Cazimir, a îngenuncheat cel mai înțelept domn și cel mai strălucit viteaz al acelor vremi. Iar pentru ca deșarta mândrie a leahului să fie și mai mărginită, viclenia a făcut ca, în clipa când Ștefan va pune genunchiul în pământ, cortul să se ridice, și să vadă toată obștea cine se închină bătrânului rege al polonilor. Ceea ce l-a rănit însă mai adânc pe domnul Moldovei, a fost că, după atâtea umilințe, nu i s-au dat decât două mii de călăreți. Atâta, la o adică, iar fi înjghebat și răzeșii lui. Hotărât, leșii nu-i puteau fi prieteni. La vremea asta țara era bântuită de turci, care acum, stăpânind cele două cetăți, își încurcau caii pe pământul Moldovei ca pe moșia lor. Ba încă aduseseră și un vânător de domnie, pe unul Hromot, — să-l puie în locul lui Ștefan. Când s-a întors domnul în țară, Suceava lui era în flăcări, și năvălitorii se risipeau spre Dunăre încărcați de prăzi. Grabnic luându-i din urmă, ajunse o parte din ei lângă lacul Cătlăbuga, și tăindu-le calea, îngrășă brazda de toamnă cu sângele lor. — În primăvara anului următor (1486) veni iar Hromot în fruntea unei oști puternice. De astă dată îl așteptă la șcheia, pe lunca Siretului, paznicul Moldovei cu arcașii lui. „și dând războiul vitejește de ambe părțile, zice cronicarul, într-o luni, martie în șase, au pierdut Hromot războiul și oastea, mai apoi și capul”. Dar ce noroc putea izvorî neamului din toate biruințele acestea? Ștefan nu era un voievod însetat de vâlvă. El nu se gândea la slava și răsunetul numelui lui, ci la îngrădirea cea bună și statornică a țării, la ridicarea poporului căruia domn și părinte-i era. — Deci cu amărăciune privi în urmă peste mulțimea luptelor prin care trecuse... Unde era Moldova lui, dacă, în toată vremea asta, târgurile și-ar fi sporit negoțul și satele gospodăriile, dacă, în loc s-alerge și să se bată în războaie, boierii ar fi rămas liniștiți la trebile țării, plugarii la coarnele plugului și ciobanii la târlele lor!... Cumpănise el odată lucrurile într-alt fel. În cugetul lui curat împărțise în două, în creștini și păgâni, și-și zicea că el, fiind ostaș al Crucii, va avea, firește, dragostea și sprijinul tuturor acelor pe care-i apăra cu pavăza vitejiei și jertfelor lui. Vremea însă l-a făcut să cunoască toată adâncimea deșertăciunii și ticăloșiei omenești. Acum judeca limpede, cu „mintea moldoveanului cea de pe urmă”. El era bătrân, țara ostenită, zilele din ce în ce mai grele. Unde aveau să-l ducă, și cât puteau să-l mai ție biruințele lui! Turcii pierdeau o bătălie, și ca dintr-un izvor scoteau altă oștire și porneau altă bătălie. El cu aceiași boieri și cu aceiași țărani duceau greul atâtor războaie, și numai inima lui știa cât îl ducea și cât de scumpă-i era fiecare picătură jertfită unei biruințe, din sângele sfânt al vitejilor lui, al fraților lui. Și-atunci înțeleptul gospodar al păcii se arătă tot așa de mare ca și neînfricoșatul voievod al războaielor: Ca să nu-și părăduiască țara, apărând cu vrednicia lui trândăvia altora, se hotărî să puie capăt luptelor cu turcii. Pe vrăjmașul tare, când nu-l poți răpune, caută, de ți-l împacă. Trimise deci sultanului Baiazid birul cerut, îi dete ostatec pe fiul său Alexandru, și înțelepciunea încheie astfel ceea ce sabia începuse.

Sosi vremea socoteli cu polonii. Vechea datorie, pentru care Alexandru cel Bun primise Pocuția zălog, ei o făcuseră uitată. Ștefan le-o aminti. În vara anului 1490, curând după ce-a făcut pace cu turcii, lărgi cu spada hotarul Moldovei despre poloni, luând Pocuția și punându-și oaste de pază în cetățile ei. Peste doi ani, bătrânul Cazimir murind, rege al Poloniei ajunse Ioan Albert, cel mai viteaz și mai neastâmpărat dintre mulții lui feciori. El se-nțelese cu frate-său Vladislav, craiul maghiarilor, să ia Moldova și să așeze domn, în locul lui Ștefan, pe-un frate-al lor Sigismund. Pielea ursului era tocmită — mai rămânea vânătoarea care nu-i totdeauna cu noroc. Vicleanul rege își pregăti oastea și-și întinse mrejele. Trimise vorbă lui Ștefan că, îndată ce se va pune-o vreme mai priincioasă, are să vie cu toată puterea lui să-i scape Chilia și Cetatea Albă din mâinile păgânului. Și-n vara anului 1497 porni. Dar în loc să pogoare pe drumul știut, spre gurile Nistrului, intră în Pocuția și, pe sub ochii străjilor moldovenești cârmi drept spre Suceava. Ștefan nu era om să-l adoarmă șiretenia leșească. De cu vreme întărise zidurile cetății domnești, pusese apărători destoinici la metereze, iar el se așezase cu tabăra la Roman. De acolo-și repezi iscoadele care-aveau nu numai cu ochiul ager, dar și brațul vânjos — și de multe ori, pe lângă știri, aduceau și câte-o „prubă” din oastea crăiască. Tocmai pe la sfârșitul lui septembrie își întinse leahul corturile în lunca de sub măgura Sucevei. Tunuri mari începută a bate în zidurile cetății, de unde veneau săgeți și ghiulele, trimise — că parcăaveau suflet. Sileau polonii cât ce puteau, dar nici un spor nu se vedea. Noaptea dregea spărturile zilei, și cetatea părea un uriaș ce doarme nepăsător de ce se petrece în jurul lui. Numai golurile ce se făceau în rândurile năvălitorilor nu se mai umpleau, și regele, trufașul rege, care credea că nici nu va avea nevoie să descalece înainte de a intra biruitor în cetatea lui Ștefan, văzu cu ochii cum i se destramă toate frumoasele-i planuri, cum cu zi și oastea i-o vlăguiește, și pe el îl micșorează în ochii supușilor lui. După două săptămâni de luptă cu zidurile fermecate, se încredință că cea mai bună ispravă ar fi o grabnică întoarcere. Mai ales cu merindele erau pe sfârșite, vremea începuse a se înăspri, și bietul crai se îmbolnăvise de inimă rea. Moldovenii ziceau că nu-i priește țara. Soli, dintre oamenii fratelui Vladislav mijlociră pacea. Ștefan o primi. Numai ceru ca regele să se întoarne cu oastea tot pe unde a venit — „să nu mai strice țara pre alt loc”. La porunca plecării, leșii se bucurară ca de-o biruință.

Chervanele se-ncărcară cu lăzile în care-și purtau huzurul oamenii aceia lăfoși, iubitori de culcuș moale, de arme scumpe și de haine bătătoare la ochi. Dar caii slăbiți, drumurile grele, zilele reci și ploioase ale toamnei depărtau grozav capătul acestei țări posomorâte. Albert, viclenind înc-o dată, părăsi vadul învoit și luă calea cea mai scurtă, care nu-i totdeauna cea mai bună. Ștefan însă îl păzea din ochi. Cât îl văzu apucând spre codrul Cosminului, pe drumul ce merge la Cernăuți, îi și chibzui răfuiala. El și ai lui, pe iuții cai moldovenești și pe drumuri numai de ei știute, pornind din Roman, sosiră la Gura Dumbrăvii, cu patru zile înaintea leșilor. Și cum descălcară, începură pregătirile...

Când s-au apropiat polonii, codrul îi aștepta ca o fiară flămândă cu gura căscată: de-o parte și de alta, pe toată întinderea șleaului, copacii, cu meșteșug retezați, se țineau numai în coaja dinspre drum. Se cheamă că ei stăteau la pândă întocmai ca oamenii. Iar îndărătul lor, în bezna pădurii, așteptau neclintiți voinicii Moldovei. O frântură de oaste crăiască fu lăsată să treacă înainte fără nici o supărare. Prada era prea mică pentr-o așa de însemnată cursă. Dar când intrară bine în lăuntrul codrului mândrele șiruri de călăreți înzeuați, grosul oștirii, și craiul, și carele încărcate cu tot felul de scumpeturi, atunci — atunci un chiot trezi pădurea, și vraja tăcerii se rupse. Trunchii tăiați se prăbușiră cu zgomot peste mulțimea nepregătită de moarte, și falnicul rege nu se mai gândi decât la mântuirea propriei lui vieți. Luă cu el o frunte de călăreți, și, apărat mai mult de puterea norocului decât de vrednicia armelor, scăpă cu zile. În urma lui, în adânca vuire a codrului, ghioagele, arcanele și săgețile moldovenilor încheiau frumos isprava dreptății începută de trunchii stejarilor. În vremea asta, vornicul Boldur, trimis de Ștefan c-o mână de voinici înaintea călăreților, ce veneau din Mazovia în ajutorul regelui, le scurtă la satul Lențești, dincolo de Cernăuți, calea morții spre care alergau.

„A fost o strașnică vânătoare și mândru ne-a mai picat în palmă...” glumeau, stând roată-n jurul focului și socotindu-și pleanul, hărtașii lui Ștefan. Își primise și domnul partea lui de plean... A, slovele acelea cusute cu fir de aur, bucățile acelea de mătase, rupte și călcate în picioarele cailor — era trufia polonă tăvălită în sânge și în noroi, — erau steagurile care l-au văzut o clipă-ngenuncheat în cortul de la Colomeea!

„După aceea, zice cronicarul, dat-a Ștefan-Vodă cuvânt în toată țara să se strângă la Hârlău la ziua sfântului Neculai și adunându-se într-acea zi cu toții într-acel loc, făcutu-le-au ospăț tuturor boierilor și tuturor vitejilor săi, și cu daruri scumpe i-au dăruit”.

Mai târziu, închipuirea poporului împodobită c-un adaos de-o nemaiauzită strășnicie povestirea acelei răfuieli: Zicea că Ștefan ar fi înjugat pe poloni la plug, și, arând cu ei o țălină din preajma Cosminului, ar fi semănat ghindă, iar pădurii ce s-a ridicat acolo i s-a dat numele de Dumbrava Roșie, în amintirea sângelui din belșug vărsat pe locurile acelea.

Trecut-au patru secoli din ziua cea fatală.

Când se-ngropă-n țărână a dușmanilor fală!

Și faptul cel istoric, sub formă legendară,

Din neam în neam românii îl povestesc în țară.

Priviți! lâng-o dumbravă stă tabăra de care.

Flăcăi voinici șed roată pe lângă un foc mare,

Mirându-se-ntre dânșii cum vreascurile-n foc

Ca niște șerpi se mișcă sucindu-se în loc.

— „Știți voi de ce stejarul arzând plânge și geme?

(Întreab' un român ager pe care-a nins de vreme)

Colo-n astă dumbravă copacii urieși

Sunt locuiți, se spune, cu suflete de leși.

„Pe timpul bărbăției au prins Ștefan cel Mare

„O oaste de năvală ș-au pus-o ca să are;

„Iar în pământul negru cu sânge-amestecat

„Spre lungă pomenire el ghind au semănat”!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

El zice, și dumbrava se pare că roșește,

Ș-un aspru glas de vultur în noapte se trezește.

El zice, focul arde dumbrava luminând.

Prin crengile frunzoase trec umbre suspinând!

Dumbrava roșie de V. Alecsandri

Acum Polonia era descoperită: n-o mai apărau porțile zăvorâte ale Chiliei și Cetății Albe. Și împrejurările se grăbiră a-i arăta ce bună ocrotire îi fusese Moldova — zidul de pază pe care singur a vrut să și-l dărâme. După „învățătura” din codrii Cosminului, cum a dat în vară, a suferit trei bântuiri, una după alta. În mai au potopit turcii până la Lemberg, în iunie Ștefan și-a îngrădit Pocuția în hotare de foc, în iulie au prădat tătarii. Și cel ce visase pieirea Moldovei, ceru domnului ei uitarea trecutului, ș-o pace de prieteni buni pentru vremea viitoare. Că mândrul rege se dumerise în sfârșit cu cine are d-a face, se vede, cum nu se poate mai lămurit, din însăși rostirea păcii, încheiată în primăvara anului 1499:

„Se încheie o pace desăvârșită între Măria noastră și Prea slăvitul Ștefan voievod, din mila lui Dumnezeu domnul Țării Moldovei, prietenul nostru cel sincer iubit”. Așa începe învoiala, scrisă în latinește, dintre cele două puteri.

„Și iarăși zice mai jos craiul Ioan Albert, când am vroi noi împreună cu Vladislav, regele Ungariei, a purcede împotriva împăratului turcesc, ne vom înțelege mai întâi cu domnul Moldovei asupra chipului celui mai folositor de a purta războiul, și atunci Ștefan va veni și el împreună cu noi împotriva Sultanului; iar dacă, Doamne ferește, n-ar putea însuși veni, atunci va merge fiul său cu noi. De asemenea și noi ne legăm să apărăm pe Ștefan împotriva turcilor”...

Târzie deșteptare! Dacă de la început polonii și ungurii ar fi ascultat sfatul lui Ștefan, cu totul alta ar fi fost și soarta țării lor și soarta Moldovei. Dar au fost mici la suflet și regii lor s-au tulburat mai mult de vâlva lui Ștefan, decât de armele turcilor.

Pacea era ea încheiată pe veșnică prietenie, legând adică și pe urmașii lor. Și nimeni n-o dorea mai mult decât Ștefan; căci nimeni n-avea mai multă nevoie de odihnă, și pentru ei și pentru țară. Dar Ioan Albert, craiul cel fără noroc, moare-n vara anului 1501. Și cneazul Alexandru, fratele și urmașul lui, nu vroi să cunoască lui Ștefan nici un drept asupra Pocuției. Stăpânul Moldovei însă nu îngăduia să i se rupă bucata aceea de pământ. Era a lui — plătită cu bani și cu sânge. — Și, ca să nu mai rămâie nici o îndoială, în toamna anului următor intră iar cu armele în Pochița și, înc-o dată biruitor, pietrui, în vaza bătrânilor, hotarul despre Polonia cu „bourul moldovenesc”.

Asta a fost cea din urmă luptă a lui Ștefan.

Neîndemânările vremii, și mai ales unele amintiri dintr-un trecut nu tocmai îndepărtat, făcură pe noul crai al leșilor să se mai gândească, înainte de a-și căuta socotelile cu voievodul de la Suceava.

S-astâmpăr-o toană viforul bătăliilor, și lanurile Moldovei își coc spicele de aur pentru secerătorii ei.

Din jilțul lui de glorioasă odihnă, viteazul cu părul albit în războaie, cuprinzându-și țara sub zborul gândului, își vedea-n ea toată viața lui, desfășurată-n icoane. Se vede copil, jucânduse cu arcul pe colinele Borzeșilor, apoi călare, cu sufletul aprins de vitejiile basmelor, botezându-și paloșul în belșugul de sânge de la Tămășeni și de la Crasna, — tânăr fecior de domn, ciocnind paharul cu boieri sfătoși, ce numai la moarte nu se gândeau în noaptea aceea grozavă de la Răuseni, — și zilele cernite, grijile, frământările de leu închis în cușcă — durerile în focul cărora se pregătesc în taină toate faptele mari, -apoi primăvara aceea neuitată, biruințele de la Doljești și de la Orbic, sărbătoarea de la Direptate, cu măreața intrare în Suceava, împărțirea steagurilor și grabnica vânătoare de dușmani de pe pământul Pocuției — cea dintâi luptă din lungu-i șir de lupte, ce tot pe pământul Pocuției a fost să și-l încheie. I se pare, ca și acum ar fi trăit mai multe vieți. Nu-i vine-a crede că-s numai patruzeci de ani de la bătălia cea fără de noroc de sub zidurile Chiliei. Rana de-atunci, rana de la gleznă ce-n toată vremea asta fusese uitată, tocmai acum își deșteaptă durerile, acum se trezesc și-i cer socoteală și zilele de trudă, și nopțile de nesomn, și toată viața lui trăită-n nepreget și-n lupte. În roate largi își leagănă gândul pe deasupra cumpenelor mari: Baia, Lipinți, Soci, Râmnicu-Sărat Podul înalt. Valea Albă... Revede toate locurile acelea, cu-nfiorarea clipelor deatunci. Nu-s basme, nu-s lucruri visate, ci zbucium și învăluiri trăite aievea... Mult sânge-a mai băut pământul Moldovei. Numai la Cătlăbuga, în ziua aceea de strașnică răsplătire, cât sânge s-a mai vărsat! Dar la șcheia, dar în codrul Cosminului... Bătrânul voievod cugetă la cât norod de oaste ar fi, când să se poată ridica odată din morminte toți câți au pierit în luptele lui — în cele 36 de lupte, dintre care în 34 a biruit, și numai în două a fost biruit! Valuri au fost acelea. Și țara mică, și dușmani mulți, și ajutor de nicăieri. Și iată că din toate a ieșit cu bine. După atâtea furtuni zilele acestea de pace îi vin ca o binecuvântare de la Dumnezeu.

Din mărețul asfințit al vieții lui privește în adâncul veacurilor și, cu puterea sfatului cuminte, domnind și dincolo de moarte, îndreaptă destinele țării pentru vremi și valuri ce nu-l vor mai atinge: Nu leahului viclean și nestatornic, nici ungurului asupritor și lacom, nici tătarului sălbatec să-și încredințeze vreodată Moldova păsul și soarta ei, — ci, la toată primejdia, să știe că cel mai cinstit prieten și cel mai bun ocrotitor e turcul, și sub pavăza puterii lui să stea; căci singură, în calea atâtor vrăjmași, greu va trăi...

Vremea a dovedit în urmă cât adevăr era în vorbele lui. În fața vlădicilor și boierilor țării, puse schiptrul domniei în mâna fiului său Bogdan, și deplin împăcat în suflet, înseninat de gândul că și-a făcut toată datoria către țara și neamul lui, închise ochii pentru somnul cel de veci în ziua de 2 iulie, anul 1504.

„Domnit-au Ștefan-Vodă, zice cronicarul, 47 de ani, 2 luni și 3 săptămâni, și au zidit 44 de mânăstiri și biserici, și era însuși țiitor peste toată țara”.

În jalea tuturora, și cu cea mai mare pompă pe care a văzut-o vreodată Moldova, fu dus de la Suceava la mânăstirea Putna, și îngropat acolo, sub lespedea de marmoră, pe care singur pusese din vreme să-i scrie, cu-mpodobită slovă și-n limba sfântă de pe-atunci, gândul acesta curat și neumbrit de nici o deșertăciune pământească:

„Evlaviosul domn, Ion Ștefan voievod, cu mila lui umnezeu domn al Țării Moldovei, fiul lui Bogdan voievod, ctitorul și ziditorul sfânt lăcașului acestuia, carele aici zace și s-a mutat la veșnicele lăcașuri în anul 7012, luna iulie 2”.

Cu truda lui îngrădise liniștea țării, și suflet din sufletul lui dăduse pământului Moldovei, ce-n fața vrăjmașului ca un ostaș i-a stat alături. Poporul — de care-l leagă o iubire ce nu cunoaște moarte — îl așteaptă să mai vie odată: Are să fie, spun bătrânii, o cumpănă ș-un război cum n-a mai fost de când îi lumea asta, ș-atunci voievodul Ștefan are să iasă din mormânt, călare și-nzeuat, și toți ai lui au să-l cunoască de stăpân și de mântuitor și, în toată vremea luptei, el are să aibă iarăși la dreapta un arhanghel cu sabia de foc, de-or să pice dușmanii înaintea lui de la zece pași, fără să-l atingă nimeni, și are să fie o vărsare de sânge, cât să-noate caii până-n piept în valurile roșii; iar la sfârșit au să biruie românii ș-au să rămâie din focul acela tari și uniți cu toții pe veci de veci, — și numai după aceea va putea să doarmă liniștit, în mormântul lui de la Putna, Ștefan cel Mare și Sfânt.

Muntenia 1494–1593

Toate silințele marelui Ștefan de-a smulge Muntenia din vâltoarea în care intrase au rămas zadarnice. Lăcomia de bani a turcilor, mereu ațâțată de bogățiile țării ce părea a nu mai avea sfârșit, își găsise un minunat ajutor în dușmănia dintre cele două vițe domnitoare ale Munteniei — Basarabeștii și Drăculeștii. Când a închis Ștefan ochii, în Țara Muntenească era domn, Radu al IV-lea, fiul și urmașul lui Vlad Călugărul. Evlavios ca și tatăl său, își închină bisericii întreaga lui domnie de aproape paisprezece ani. Își aduse sfătuitor pe bătrânul Nifon, care fusese patriarh la Constantinopol. De când stăpâneau turcii sfânta cetate, călugării greci împânzeau lumea, în căutarea unei îngrădiri mai bune. Mulți veniră cu Nifon și în țara lui Radu și, găsind aici îndestulare și largă dărnicie de la toți, nu numai că nu s-au mai îndurat să plece, dar au scris de le-au mai venit și alți frați și tovarăși în acest binecuvântat pământ al făgăduinței. Nifon, mitropolitul, în urma unei neînțelegeri cu domnul, își scutură papucii în poarta Târgoviștei și plecă, blestemând cu foc țara, din care ieșea încărcat de daruri și de bani.

Acest Radu, căruia, de către tagma bisericească, pentru binefacerile lui, i s-a zis „Cel Mare”, se stinge în primăvara anului 1508 și e îngropat la Mânăstirea Dealului, zidită de el, îi urmează un văr al lui, un vrednic fiu al lui Țepeș, Mihnea cel Rău, care simțindu-și proptelele slabe la Constantinopol, se face papistaș pentru a căpăta sprijinul ungurilor. Dar cruzimile lui, la care mai mult frica îl împinge, grăbindu-i căderea, — Vlăduță, fiul cel mai mic al lui Vlad Călugărul, se-nfruptează și el c-un an de domnie.

În 1512, cântărind mai greu aurul Basarabeștilor, pășește la tron peste leșul lui Vlăduță, evlaviosul Neagoe, fiul fostului domn Laiotă Basarab. Darnic și iubitor de pompă și de măriri până la deșertăciune, uitând, ori poate neștiind de unde izvorăsc bogățiile, milostivul voievod nu vede în toată sărmana lui țară decât mânăstiri, biserici, podoabe, sărbători și preoți. Pe când în câmpiile Valahiei se-njugă vacile la plug și muncitorii înting în apă sărată mămăliga lor de mei în două cu țărână, departe, prin limanurile răsăritului, cu bani din țara acestor săraci, se ridică biserici și lavre mărețe, ce buciumă noroadelor numele darnicului voievod și vâlva bogățiilor lui.

De-atunci s-a pornit închinarea mânăstirilor noastre către cele din răsărit, de-atunci și puterea egumenilor greci.

Nouă ani a domnit Neagoe Basarab, și încununare a isprăvilor lui a rămas frumoasa, minunata biserică de la Curtea de Argeș, la sfințirea căreia se spune c-au venit să slujească o mie de preoți, cu patriarhul, cu mitropoliții și toți vlădicii din răsărit. — Dumnezeu i-a făcut parte de-un sfârșit vrednic de viața pe care-o trăise: A murit în domnie, și de moarte bună, ceea ce nu se prea întâmplă pe vremile acelea.

Singurul lui fiu Teodosie, pe acre-l hotărâse de urmaș, era un copil de șapte ani. Boierii Drăguleștilor îl alungă, și-și pun domn pe Radu Călugărul, un fiu al lui Vlad Călugărul, — când iată că sosește și pașa Mohamed-Bey cu oaste-mpărătească. Radu, coborâtor din străbuni viteji, primește lupta, și moare apărându-și tronul, la care ținea mai mult decât la viață. În vremea asta pierise în împrejurări necunoscute și micul Teodosie. Atunci Mohamed-Bey își aduce aminte că și el e român, și încă de viță domnească — un Basarab turcit — și, cum avea și oaste la îndămână și trecere la sultan, s-așează el domn în țara fără stăpân, pe care numaidecât o și împănează cu slujbași turci. Boierii, văzând una ca asta, își dau mâna și cheamă la domnie pe Radu de la Afumați, ginerele lui Neagoe Basarab. Un șir de lupte între oamenii acestuia și oastea lui Mahomed-Bey, se încheie cu biruința hotărâtoare a lui Radu, care scapă astfel țara din pragul pierii.

Toate acestea într-un an se petrec: Neagoe Basarab a închis ochii la 1521, — Radu de la Afumați ia domnia la 1522. Se poate vedea numai din întâmplările acestui an, ce vânturi băteau pe atunci și-n ce vâltoare era apucată mândra gospodărie a lui Mircea. Toate se dărăpănează. Poporul rămâne tot mai în umbră, tot mai departe de viață, de rostul, de cârmuitorii țării. E birnic numai birnicul supus al stăpânirii din care nu cunoaște decât biciul împlinitorului. Dă cât i se cere, dă ce are, c-așa-i porunca de sus. Cui să se plângă? De la o vreme, nici nu mai știe cine-i vodă... Ce-i pasă oii cine-o de duce. Țara nu mai are oaste. Fiecare domn își are legea lui, turci ori greci, — cu ei vine și cu ei se duce. Nu mai e cinste, nu mai e dreptate; credința se clatină vitejia de odinioară ia drumul codrului.

Radu, noul domn se duce la Constantinopol să ceară iertare — iertare pentru că-și apărase țara — și să-și capete întărirea. Sultanul îl închide și face domn pe Vladislav din ramura Drăguleștilor. În doi ani, izbutind boierii și neamurile Radului s-adune banii pe care nu-i mai putea da Vladislav, îmblânzesc inima sultanului, și vine Radu iarăși domn. În vara aceluiași an (1526), turcii, biruind pe unguri în marea bătălie de la Mohaci, își înfig pe meterezele de la Buda flamurile verzi, în fața cărora va sta un veac și jumătate îngenuncheată mândria maghiară. — De azi înainte soarta Țării Muntenești se cumpănește numai la Constantinopol. Acolo se hotărăsc dările, acolo se cumpără și răscumpără domniile, scurte și primejdioase domnii, care-s numai sămânță de vrajbă-n țară, și izvor de nenorociri. — Pe Radu-Vodă îl ucid la Râmnicu- Vâlcea boierii Drăguleștilor. Urmașul lui, unui Moise, fiu al lui Vladislav, piere în luptă cu frate-său Vlad. Pe Vlad îl răstoarnă Vintilă de la Slatina; iar acesta, pentru cruzimile lui, e ucis de boieri la o vânătoare în munții Olteniei. — Banii egumenului Paisie de la Argeș au darul de a schimba un comanac de călugăr în coroană de domn. Dar iată că se ridică o sumă și mai mare de bani, și puterea lor smulge coroana de pe fruntea lui Paisie, ș-o pune pe fruntea unui văr al acestuia, Mircea Ciobanul, feciorul lui Mihnea cel Rău, și ginerele lui Petru Rareș, domnul Moldovei. Pentru marea lui lăcomie de bani și multele-i cruzimi, turcii îl scot. Urmașul acestuia, Pătrașcu-Vodă, fiul lui Radu Paisie, numai pentru că n-a jefuit nici n-a ucis, a rămas în istorie cu numele de Pătrașcu cel Bun. A domnit trei ani, ascultător de poruncile sultanului, ș-a murit în scaun la sfârșitul anului 1557, lăsând doi fii, două figuri luminoase, două fulgere în cea mai întunecată noapte a vieții noastre: Petru Cercel și Mihai Viteazul.

Mircea Ciobanul, ridicând haraciul turcesc la 50.000 de galbeni, e din nou domn. Se poartă cu țăranii ca un tâlhar, cu boierii țării ca un călău. Moartea lui, în toamna anului 1559, e o adevărată sărbătoare.

Rămâne însă Mircioaea, nevastă-sa, fiica lui Rareș, vestita Chiajna care, în puterea de voință și-n înfruntarea primejdiilor, are ceva din strășnicia bunicului ei, Ștefan cel Mare. Din capul locului apriga femeie știe să apere cu sabia moștenirea domniei, pentru nevârstnicu-i fiu, Petru șchiopul. Și, când plângerile boierilor nemulțumiți pleacă spre cumpăna de la Stambul, Chiajna aruncă-n celălalt talger două sute de mii de galbeni, și frageda-i odraslă domnește încă șapte ani. Dar lăcomia turcilor e sac fără fund. În primăvara anului 1567, Petru, nemaiputând da cât i se cere, e chemat înaintea împăratului, judecat și pus la închisoare. Chiajna, însă, nu doarme. Prin daruri și lingușiri, se-mprietenește cu femeile sultanului, și în loc de-un tron capătă două. Trece Petru în Moldova, după mari lupte, și frate-său Alexandru, cu toată cruzimea lui — căci mereu îl asmuțea mă-sa la fărădelegi — și cu tot strigătul boierilor, domnește în Muntenia, adică stoarce poporul Munteniei, zece ani încheiați. Asupriții stărșesc prin a-și face singuri dreptate. Dar țara nu răsuflă. Pe treptele pătate de sângele tatălui pășește acum fragedul Mihnea, un copil de unsprezece ani, unealtă nouă în mâna iscusită a Chiajnei. Împotriva acestei cumplite femei, care a târât destinele țării în haremul sultanului, orice luptă pare zadarnică. Boierii, trimiși la Țarigrad să ceară dreptate, sunt bătuți cu vergi și aruncați la temniță. Toate vesteau sfârșitul unui popor fără noroc.

În vremea asta un tânăr frumos ce fermeca lumea cu darul cuvântului său, își povestea la curtea regelui Franței suferințele prin care trecuse: fiu de domn, rămas orfan de tată la vârsta de zece ani, prigonit, închis, apoi scăpat printr-o minune, și-a făcut drum cu spada, pe când hrăpitorii drepturilor și averii lui îl credeau mort: stând în picioare, înalt și zvelt, rezemat cu cotul pe brâul căminului, cu ochii mari căprii, pierduți ca-n adâncimea unor basme, tânărul pribeag își povestea nenorocirile în divina limbă a lui Dante, și glasul lui cald, sonor, răsuna ca un cântec în tăcerea evlavioasă a curții, -neclintiți în strălucitele lor jilțuri, plângeau ascultându-l vracii Apusului, mândrii sfetnici cu plete albe, și temuta Caterina de Medicis, și fiul ei Enric al III-lea, regele Franței. Străinul acela palid, cu port împodobit, trubadurul acela necunoscut, la care toți se uitau cu uimire, se numea Petru Cercel, și era întradevăr fiul unui domn. — De la Paris la Roma, de la Roma la Veneția, pretutindeni ascultat, crezut, sprijinit cu drag la „dreptățile” lui, Petru ajunge, cu farmecul cuvântului, să biruie la Constantinopol aurul Chiajnei și, în vara anului 1583, după multe și grele tocmeli, e îngăduit să sărute pulpana sultanului și să-și primească în sfârșit steagul și sabia domniei. De poveste a rămas măreața plecare a lui Petru Cercel din Țarigrad: îmbrăcat în hlamidă-mpărătească, și cu alai împărătesc, în fruntea a patru sute de boieri ș-a tot atâția turci, viitori mari slujbași, trecea mândru prin mijlocul mulțimii ce se îmbulzea să-l vadă; el darnic, strălucitor de fericire, arunca pe la răspântii bani de aur și de argint, prisos din fericirea lui, și toți îl preamăreau cu strigăte voioase.

Dar e un făcut se vede, ca lucrurile pornite cu prea mare vâlvă să n-ajungă departe. Petru luase domnia pe datorie, și, pe când strângătorii dăjdiilor zvântau ce bruma se mai găsea pe la sate, chiaburul Mihnea cu ceata boierilor nemulțumiți îl săpau la Constantinopol ajutați de vicleșugul Chiajnei. -Atunci a văzut visătorul Petru cât e de grea și plină de amărăciuni puterea aceea, la care atâta râvnise, pentru care atât se zbuciumase. Peste doi ani fugea în Transilvania c-o mică ceată de ostași năimiți și 43 de care încărcate cu ce putuse și el agonisi în scurta și neliniștita lui domnie. Mihnea, care cunoștea acum bine rosturile pe la împărăție, făcuse ce făcuse și dobândise steagul și sabia, scumpe deșertăciuni, care, de la un cârd de vreme, nici putere, nici vitejie nu mai însemnau. Și astfel planul lui Enric al III-lea, frumosul plan de a-și avea o strajă a lui la porțile Răsăritului se sfărâmă odată cu șubreda mărire a „iubitului său văr și amic”... Un șir de nenorociri se abat asupra lui Petru Cercel de cum trece hotarul țării, în care n-avea a se mai întoarce: părăsit de al lui, despuiat de avere, aruncat în temniță, de unde scapă, după doi ani de neînchipuite suferinți, — pururi încrezător în el; împănând lumea cu scrisorile lui atingătoare până la lacrimi, colindând iarăși pe la curțile Europei, — ajunge în sfârșit la Constantinopol, unde, cu tot frumosul diamant pe care i-l dă sultanului, e închis în întunericul umed al celor șapte Iurnuri. Visează încă scăparea, — a lui ș-a țării lui. Acum ar ști el să domnească, să fie bun, să fie drept, să fie harnic — să se facă iubit de popor, ca să fie într-adevăr tare. Sufletul lui de poet se smulge biruitor din mrejele Chiajnei și din ticăloșiile vremii, și ca un vultur se ridică peste podoaba de lume ce singur și-o întruchipează; dar aurul visurilor nu sună, și lui Petru nu i-a mai rămas decât acest aur. Mihnea vine la Țarigrad și-i tocmește moartea c-o sută de mii de galbeni sunători. Într-o noapte, în primăvara anului 1590, pe când Cercel așteaptă minunea scăpării, ușa temniței se deschide, patru arapi se năpustesc asupra lui și-l strâng de gât, apoi luându-l pe targă, îl duc și-l azvârl în mare.

Mihnea mai adaose un bir pe țară, un nou blestem de bir, căruia poporului neștiind cum să-i mai zică, i-a zis „năpaste”. Dar după un an trebuie să se vadă înlăturat de un fost curelar, Ștefan Surdul care, firește, viind mai de departe, plătea ceva mai mult. Mihnea se făcu turc, făgădui marea cu sarea, se legă să-și prefacă și țara în pașalâc, dar toate au fost în zadar. Sultanului îi trebuiau bani, și, peste alt an, când noul domn, stors și el, nu mai plăti cât i se cerea, veni altul la rând, un nepot al Lăpușneanului, din Moldova, unul Alexandru Bogdan — varga lui Dumnezeu. El pare-a fi trimis de soartă înadins pentru a zgudui țara prin desfrâul nelegiuirilor lui și a o scoate din răbdări. Ca să poată cumpăra domnia, făcuse la zarafii din Stambul o datorie de patru sute de mii de galbeni. Umblau turcii prin sate, cu pecete domnească, și iatagane la brâu, de vârau pe bieții oameni în grozile morții, că ridicau din bordeiul și bătătura țăranului tot ce găseau, și nu numai lucruri și vite, dar și copii începuse a lua, pe cislă-i lua, din zece unul și tot dintr-ales, să-i vândă ca robi. Pe drumurile mari ce coborau la șchelele Giurgiului, Olteniței și Brăilei, zi și noapte curgeau harabale-ncărcate cu grâu, lână, ceară, suluri de pânză, și chiupuri pline cu miere, curgeau herghelii de cai, și cirezi de vite, și turme de oi, și pâlcuri de copilași aiuriți de spaimă; — ca prin niște răni mari deschise curgeau puterile țării, cu viața, cu sângele sfânt al poporului acestuia, a cărui ștergere pe veci dintre popoarele lumii părea acum hotărâtă.

Numai o minune putea să-l mai scape. Pentru-o asemenea minune se cerea un om mai presus de vremile acelea. Și iată că Dumnezeu, neîngăduind pieirea neamului ce nu-și împlinise încă chemarea lui pe pământ, i-a trimis pe alesul, pe mântuitorul acela, — pe Mihai Viteazul.

Moldova sub urmașii lui Ștefan cel Mare

Gospodăria lui Ștefan cel Mare, ocrotită-n afară de gloria celei mai înțelepte vitejii, și-n lăuntru întemeiată pe-o țărănime cinstită, puternică și mândră, se năruie mai anevoie sub șirul de urmași slabi, ca ș-n Muntenia lui Mircea, zburdalnici și risipitori avutului de-a gata.

Bogdan, în care-și pusese Ștefan toată nădejdea, se arată stăpânit mai mult de patimile tinereții lui, decât de grijile țării. Șase ani se războiește cu polonii, pentru că nu-l vrea de bărbat sora craiului Sigismund. Și numai când îl năpădesc tătarii și-și vede țara la aman, își aduce aminte de sfatul cel înțelept al părintelui său, și trimite grabnic un sol al închinării, cu cincizeci de pungi de bani sultanului Selim. În ce tărie și cinste își îngrădise Ștefan țara, se lămurește din însuși cuprinsul împărătesc:

1) Poarta cunoaște pe Moldova de pământ slobod și nesupus.

2) „Legea creștinească, ce se ține în Moldova nu va fi niciodinioară călcată sau tulburată, ci încă norodul va avea sloboade bisericile sale ca și înainte.

3) „Poarta se îndatorește de a apăra Moldova de toți cei ce ar putea să o calce, păzind-o în starea întru care au fost mai înainte, fără a i se face vreo nelegiuire, sau să sufere să i se facă vreodinioară cea mai mică dezbinare sau despărțire.

4) „Moldova va fi stăpânită și ocârmuită după pravilele și canoanele sale, fără să se amestece Poarta cât de puțin.

5) „Domnii vor fi aleși de norod și întăriți de Poartă, ca să stăpânească în cât vor trăi.

6) „Domnii vor fi ocârmuitorii a tot pământul Moldovei, și vor putea să aibă întru stăpânirea lor ostași cu plata de la sine, până la 20.000, pământeni sau oameni străini.

7) Moldovenii vor putea ținea și cumpăra o casă la Țarigrad, pentru șederea capuchihailor lor, unde vor putea face și o biserică.

8) „Turcii nu vor putea cumpăra pământuri în Moldova ori a avea, sau a așeza, nici a avea sau a face geamii nici într-un chip.

9) „Domnul împreună cu tot norodul, pentru semn de supunere, va avea purtare de grijă a trimite pe tot anul, prin doi boieri ai Moldovei la Poartă 4000 pe galbeni, 40 de șoimi și 40 de iepe fătătoare. Acestea toate cu nume de peșcheș adecă dar.

10) La vreme de oștire, domnul Moldovei, asemenea după cum i s-ar porunci de la Poartă, va fi ajutor cu oștile sale la slujba împărătească”.

Bogdan, de rodul acestor așezări, nu s-a putut bucura. După treisprezece ani de domnie, fără glorie pentru el și fără noroc pentru țară, s-a stins pe neașteptate în primăvara anului 1517. -În pomenirea urmașilor i s-a zis Bogdan Chiorul: Un cusur al vieții l-a deosebit mai mult decât faptele. Oasele lui se odihnesc, alături de ale Marelui Ștefan, în mormântul de la Putna.

Rămâne Ștefăniță, fiul lui Bogdan, un copil de unsprezece ani, care domnește sub povața înțeleptului Arbore până la vârsta de șaptesprezece ani, când după pravilă, putând singur purta domnia, o începe c-o mare nedreptate și c-un mare păcat: ucide, fără judecată, pe cel ce fusese mai mult decât un părinte, pe sfetnicul Arbore, — apoi ucide și pe feciorii acestuia, Toader și Nichita, ca nu cumva să încolțească sămânța răzbunării din sângele fără vină vărsat. S-au răsculat atunci boierii. Și, de dreapta lor mânie, l-au apărat țăranii, în sufletul cărora trăia încă vie și sfântă amintirea celuilalt Ștefan, a celui mare și bun și de toți iubit. — Dar fărădelegile nasc fărădelegi. Și gloria bunicului nu putea apăra la nesfârșit ticăloșia nepotului. El poartă steagurile țării în zburdălniciile tinereții lui hoinare, — pornește luptă împotriva lui Radu de la Afumați, luptă de nebun pentr-o dragoste nelegiuită, se-nvrăjbește cu toată țara, și face ca însăși tânăra-i soție, soră cu doamna lui Radu, să sfârșească prin a-l urî. De la ea, de la boieri, de la faptele lui i se trage moartea. În vârstă de 21 de ani, când alții își încep viața, el și-o încheie. Ce nu putuse face boierii cu armele lor, făcu stana cu otrava ei.

Un fiu din flori al lui Ștefan cel Mare, Petru al Mariei lui Rareș din Hârlău, își rotea de mult gândurile în jurul tronului părintesc. Boierii văzură în el pe mântuitorul lor. Și n-a fost nici a lor, nici a norodului asupra căruia tot mai greu apăsau domniile. Era un mare viteaz acest Petru Rareș, într-un timp când țara avea nevoie de-un mare înțelept. Steagurile împărăției germane fâlfâiau biruitoare în țara ungurească îngenuncheată puterii otomane. Petru se aruncă nebunește în calea lor; spulberă ca un vifor așezările secuilor până-n meleagurile Brașovului, sfărâmă sub zidurile Feldioarei oastea împărătească a temutului Ferdinand, și-nsemnând cu spada-i înțelegătoare hotar nou pe zările Ardealului — atât cât ține sclipirea unui fulger, — își văzu țara de două ori mai largă. Moldovenii slăveau în el pe Ștefan al lor.

Izbânzile repezi însă îmbată ca vinul cel tare. Viteazul înflăcărat se pogoară din plaiurile Bistriței în țara Leșească să reteze cu sabia, udă încă de sângele secuilor, nodul cel de demult încâlcit al Pocuției. Un șir de hărțuieli ușoare, din care nu câștigă nimic, se-ncheie cu marea bătălie de la Obertin, unde pierde tot: oastea, tunurile biruinței de la Feldioara și -ceea ce-i mai mult decât orice pentr-un viteaz — încrederea-n el și-n norodul lui; pe urmă, năvălirile polonilor în Moldova, și goane sălbatice, și lupte fără cinste — șapte ani de răzbunări, de jafuri, de omoruri, până când însuși Marele Soliman, învingătorul de la Mohaci, îngrijat de vâlva și neastâmpărul acestui vajnic domn, se hotărăște să se ridice și să vie împotriva-i cu toată puterea lui. — Se vede că regele Poloniei se plânsese de Rareș ca de-o fiară primejdioasă, căci iată ce-i scria sultanul, drept răspuns, în primăvara anului 1538: „Ne scrieți despre nelegiuirile Valahului a căruia stârpire ne rugați a o face, voi de dincolo și noi de dincoace împresurându-l... Ne-am hotărât a merge împotriva acelui hain, având cu noi o armată pe care pământul abia o poate ținea”.

Umbra lui Ștefan o fi lunecat măreț pe dinaintea împăratului, în clipa când a scris rândurile acelea.

Peste două luni Moldova era îngrădită de patru oștiri vrăjmașe: în fruntea celor 150.000 de turci venea dinspre răsărit îngrozitorul Soliman; pe valea Siretului înaintau zoriți muntenii lui Radu Paisie, c-așa era porunca împărătească, — dinspre apus și miazănoapte curgeau puhoaiele tătarilor ș-ale polonilor. Cine să stea în propta valului acestuia? Boierii, părăsindu-și domnul, îngenuncheară înaintea turcilor, — țăranii, fără căpetenii, se mistuiră prin înfundăturile codrilor. Rareș, Domn singur în țară pustie, văzu prea târziu că „cine seamănă vânt, culege furtună”. Și, pe când în Suceava închinată, se-ncorona un Ștefan al turcilor, nepot nevrednic al marelui Ștefan, pe când din sfânta moșie a biruitorului de la Rahova, turcii își rășluiau tot chinul dinspre Dunăre, din grindul Tighinei până-n gurile Nistrului, urgisitul Rareș orbăcăia fugar prin munții Neamțului, în căutarea unei trecători care să-l scoată-n Ardeal , căci avea acolo Moldova, din vremea de aur a lui ...Și așa în șase zile învăluindu-se prin munte, flămând și trudit, au nimerit la un părâu în gios, au dat peste niște pescari, carii dacă i-au luat seama, cu dragoste l-au primit. Iară Petru Vodă, înfricoșându-se de ei, s-au spăimântat, iară ei cu giurământ s-au giurat înainte-i cum îi vor hi cu dreptate, și nemică să se teamă. Iară ei le-au dat lor 70 de galbeni, bani de aur; și văzând ei galbenii cu bucurie i-au luat, și l-au dus la otacul lor, de l-au ospătat cu pâine și cu pește fript, ospețu pescăresc, de ce mâncau și ei. Și dacă au înserat, l-au îmbrăcat cu haine proaste de a lor și i-au dat comănac în cap, și l-au scos la Ardeal. Și fiind oaste ungurească de strajă la margine, i-au întrebat pre dânșii ce oameni sunt; ei au zis: suntem pescari. Și au trecut prin straja ungurească, și nimene nu l-au cunoscut.

...Ce Dumnezeu, cela ce-i ocârmuitor tuturor celor ce i se roagă cu credință au acoperit pe Petru Vodă, și i-au dat cale deschisă; și mergând cu nevoință au sosit la Ciceu; și sâmbătă, în răsărita soarelui, septemvrie 28, au intrat Petru-Vodă în cetatea Ciceului, și au închis porțile.

Vornicul Ureche

Ștefan, două cetăți de adăpost, Ciceul și Cetatea-de-Baltă, hărăzite de Matiaș marelui domn, ca dar de împăcare.

Fugea îngrozit acum și el de întinderea și vălvătăile focului ce singur și-l pusese țării.

Domnul cel nou, poreclit Lăcustă, pentru că în zilele lui, după atâtea alte nenorociri, au mai năvălit și lăcustele peste biata Moldovă, domnul cel de turci adus, n-are nici o sfială de oameni, și nici o milă de țară. E lacom, e crud, e desfrânat, și de-o îngâmfare dusă până la nebunie. Domnește totuși doi ani. Într-o noapte, boierii îl ucid, chiar în așternut, pe când dormea în foișorul lui de la Suceava, și-și aleg, ei dintre ei, pe unul Alexandru Cornea, „carele fusese atuncea portar la cetatea Sucevei”. În vremea asta Rareș era la Constantinopol, și pungile cu bani, mai mult decât temenelele și jurămintele lui, sfârșiră prin a îndupleca inima cea aspră cu ghiaurii a sultanului.

Nici n-apucase bine crainicii a vesti în toate olaturile țării numele noului domn, și alt rând de călăreți porni pe urma lor, cu vestea cea mai proaspătă, care spunea că Petru Rareș a venit cu firman și oaste „de la împăratu”, că bizuindu-se Cornea a-și apăra puterea cu putere, i-a ieșit dârz înainte, dar la Galați, când să-nceapă lupta, odată l-au părăsit boierii și s-au tras cu gloatele lor de partea lui Rareș, — unul singur, Pătrașcu, a rămas neclintit pân' la urmă, și, cu mândria sufletelor mari, s-a împărtășit cu domnul lui din aceeași moarte cinstită.

Îngenunchează și Moldova, lângă sora ei de mult îngenuncheată.

Rareș, în a doua domnie, sporește haraciul la 12.000 de galbeni. — Și talger cu două fețe — între turcii care i-au dat puterea de azi, și nemții care i-o făgăduiesc pe cea de mâine, își trăgănează, vro șase ani deșerți, o nenorocită de domnie fricoasă și neroditoare.

De-aci încolo, pentru părăduirea țării, singuri domnii și boierii ei se fac în mâinile turcilor coadă de topor. Rareș moare la 1546.

Fiii lui se arată și mai nevrednici de-a purta schiptrul slăvitului lor bunic: Ilie, după cinci ani de stăpânire încărcată de cele mai urâte păcate, pleacă la Constantinopol, unde se leapădă de legea strămoșească și se face turc. Ștefan, fratele lui, e și mai ticălos: Un an își bate joc de țară, de avutul, de cinstea, de viața oamenilor. Boierii, ne mai putându-l răbda îl ucid într-o noapte de petrecere desfrânată, afară, în lunca de la țuțora, dărâmând cortul peste el. Aleg dintre ei pe Joldea, logodnicul domniței Ruxanda, fiica lui Rareș, — iar boierii fugiți în Polonia aleg pe unul Petrea Stolnicul, ce zice că ar fi un fiu din flori al lui Bogdan Chiorul, și-și ia pentru domnie numele de Alexandru. El intră repede în țară cu oaste leșească și, pe când omorâtorii lui Ștefan merg pe Jijia-n sus la Suceava să facă nuntă, iată că sub dâmbul de la șipote se pomenesc deodată împresurați de hăitașii vornicului Moțoc: Logodnicul Ruxandei ș-al domniei de unde era în culmea fericirii, se pomenește legat și dus peșcheș lui Alexandru, care-l „înseamnă la nas” ca să nu mai poată fi domn, și-l trimite la călugărie. Boierii se-mpacă. Suceava-și primește voievodul, cu alaiul și cântările de veselie pregătite celuilalt, și — doar era pusă la cale ș-o nuntă — logodnica lui Joldea e mireasa lui Alexandru. Taina puterii o știe: pungi cu aur lăcomiei turcești, închinări smerite deșertăciunii leșești. Așa stă nouă ani domn Moldovei acest Alexandru Vodă căruia i s-a mai zis Lăpușneanu, pentru că mama lui era din Lăpușna.

După el vine un grec viclean, nu zvânturat, Iacob Eraclide Despot, care după ce biruie la Verbia, în valea Jiliei, cu oști de strânsură, pe domnul cel nepregătit de luptă, potolește mânia turcilor c-un spor de haraciu, și stă doi ani, blestem adus de vânturi pe capul sărmanei Moldove. Zice despre el povestitorul vremii: „...pus-au pre țară nevoi și greutăți mari, bisericile dezbrăca, argintăriile lua și făcea bani, și alte multe lucruri fără de cale făcea”.

Străin de legea noastră, așează la Cotnari, unde erau sași mulți, o școală protestantă, cu gând, ca prin învățăturile ei să tragă țara încetul cu încetul la credința aceasta. Mândru și risipitor, pune bir un galben de casă. Popor și boieri se ridică într-un singur cuget: în fruntea lor e hatmanul Tomșa. După trei luni de luptă sub zidurile Sucevei, o năframă albă flutură din turn, porțile cetății se deschid, și Despot, părăsit de toți, iese îmbrăcat în haină domnească înaintea lui Tomșa să i se-nchine. Acesta-l mustră pentru toate nelegiuirile câte le-a făcut, și, nemaiputându-și stăpâni mânia, îl izbește în față cu buzduganul, — atunci mulțimea, ca o fiară scăpată din lanț, se aruncă asupra învinsului care cade zdrobit sub loviturile miilor de brațe ucigașe. Dar nici lui Tomșa nu-i ticnește mărirea. Că vine Lăpușneanu iar cu steagul domniei, pe care-l plătise la Constantinopol cu două sute de mii de galbeni — bănet de aur în greutate de 500 de oca. „Și vine hain, răzbunător, cu oaste păgână, însetată de jaf. Orice împotrivire e zadarnică. — „Și de nu mă va țara, „eu voiu pre dânsa”, răspunde înviforat solilor ce-i spun că nu-l vor moldovenii. „Și au oprit pe soli zice cronicarul, și au trimis hochimurile împăratului la tătari, care îndată s-au pornit, de au acoperit țara cu un roi până-n Prut, prădând și arzând”. Tomșa cu vornicul Moțoc fug în țara Leșească, unde sunt uciși din porunca regelui, care se teme de întinsa putere a turcilor. A doua domnie a lui Lăpușneanu ține cinci ani, și începe cu acel înfricoșat ospăț al sângelui, în care patruzeci și șapte de boieri sunt măcelăriți sub ochii fulgerători de ură și de cruzime sălbatică ai domnului. Ca să arate c-a rupt orice legătură cu polonii și cu trecutul, strămută scaunul domnesc de la Suceava la Iași — mai în câmp și mai aproape de turci, cărora întru atât li-i de supus, încât, ca să li facă voia, pune de dărâmă toate cetățile și întăriturile Moldovei, afară de cetatea Hotinului, straja dinspre leși.

Mai jos decât atât, nu se poate scoborî un cârmuitor de țară. — Toți au groază de el. La 1568 cade bolnav. Otrava îi grăbește sfârșitul. — Bogdan, fiul și urmașul lui, un copilandru de vreo cincisprezece ani, nu se gândește decât la jocuri și la petreceri. Polonii îl prind ușor în mrejele lor, îl împresoară, îi dau sfaturi, și-l iau, chipurile, sub pavăza ocrotirii lor, care de mult nu mai înseamnă nimic. Patru ani răsună glume și cântece de veselie în curtea domnească de la Iași. Dar într-un revărsat de zi, pe când petrecerea era în toi, și fericitul domn asculta, cu nesaț la năzdrăvăniile unui leah bun de gură, iată că sosește un olăcar c-o veste care curmă deodată hohotele de râs: vin turcii cu voievod nou de la împărăție. — Tânărul Bogdan fuge cu oaspeții lui în Polonia. Boierii și capii bisericii întâmpină cu pâine și cu sare pe noul domn, pe Ioan Vodă, un fiu din flori al lui Ștefan-Vodă.

E o vreme de viclenii, de cruzimi, de goană oarbă după putere, — după puterea de-a stăpâni mulțimea. Demult nu se mai știe ce-i credința-n Dumnezeu, ori dragostea de oameni, -dreptate nu mai e, și nimeni nu se mai gândește la ziua de mâine. „În Moldova, zice cu multă amărăciune cronicarul, au cei mici despre cei mai mari acest obicei de pier fără giudeț, fără vină și fără seamă. Singuri cei mari judecători, singuri pârâși, și singuri plinitori legi...”

În privazul acestor cumplite vremi se potrivește de minune figura înfiorător de-ncruntată a viteazului strănepot al lui Ștefan cel Mare.

El găsește țara adusă-n sapă de lemn. Birurile fără nici o socoteală, neînfrânata lăcomie a boierilor și a călugărilor, careși împărțeau cu hrăpitorii turci sumanul și cea din urmă cămașă a țăranului, nesăbuita risipă a fostului domn Bogdan, care-și plimbă deșertăciunea în trăsuri cu șine de argint suflate cu aur, și lipsa de orice îndurare pentru prostimea tăcută care muncește și rabdă și duce-n spinare nevoile țării, și toate ticăloșiile celor de sus, fac viața așa de grea și de amarnică pe pământul Moldovei, încât mulți de pe la sate își părăsesc buștinele lor și se duc de trăiesc prin codri ca sălbaticii.

Ioan Vodă, care se aseamănă prin multe însușiri cu marele-i strămoș, se arată de la început și rămâne până la sfârșit prieten poporului. El ușurează dările supușilor, pune rânduială-n biserică și-n trebile țării, strășnicind pe cei lacomi și asupritori, și curățind Sfatul de „hicleni”. Pe Ionașcu Sbierea, unul din cei mai cu vază boieri ai Moldovei, îi ucide chiar în ziua de Paște. Pe Vlădica Gheorghe îi arde de viu în fața norodului. Hotărârile acestea repezi descărcate în fulgerarea unei clipe,

îl fac temut. Însemnătorii vremii îi tic: „Ioan Vodă cel Cumplit”. Boierii îl ascultă tremurând. Norodul, însetat de dreptate, se uită la el ca la un mântuitor. Împrejurările pun dintr-odată la încercare și vitejia domnului și cinstea boierilor și dragostea poporului.

Chiajna, vestita Chiajna, târguiește la Constantinopol tronul Moldovei pentru fiul ei Petru șchiopul: Ea se leagă a îndoi peșcheșul. Un sol împărătesc vine și spune domnului că, dacă nu plătește 80.000 de galbeni, e mazilit. Ioan Vodă cheamă sfatul țării și-i grăiește astfel:

„Dragii mei boieri și voi iubitele mele slugi! Greul de azi întrece toate cumpenele de mai înainte. Lăcomia turcilor cere un haraciu îndoit. De-l vom da, ea nu va zăbovi a ne stoarce și mai mult, până ce ne va strânge cu totul, căci asta o vrea păgânul. De nu vom da, ne așteaptă războiul, stricarea țării — foc și sabie. Cugetați și alegeți.

Voi știți că haraciul nu-l plătesc eu, ci voi și ai voștri. Puțin dar mi-ar păsa, de nu m-ar durea inima pentru țară.

Mi-e milă însă de voi, și pentru voi îmi voi pune capul meu, dragilor mei tovarăși.

Să chemăm pe Dumnezeu într-ajutor ca să plece pe vrăjmaș sub picioarele noastre.

Să trăim slobozi, or să ne piară până și urma noastră. Fiți cu mine și izbânda va fi cu noi!”

Duhul marelui Ștefan plutește deasupra Moldovei. Și iată că încep iar buciumele să răsune prelung, să umple văile cu chemările lor adânci, rugătoare, și iarăși izvorăsc din codri cete de țărani, ce roiesc spre tabără cântând: Hai frați, hai frați, la năvală dați; La năvală dați — Țara v-apărați!...

Iar se-ntâlnesc plăieșii sfătoși ai Vrancii cu voinicii-nalți și mândri ai Orheiului ș-ai Constantinopolului; în fruntea lor pășesc bătrânii voioși ce-nvârt ghioaga și trag cu arcul ca-n vremea tinereții, — mulți din ei se cunosc de la Feldioara. De pretutindeni vin; ca puhoaiele umflate de ploi se lasă spre Iași, unde sporesc mereu tabăra întinsă pe largul neteziș de la Copou. Aici își văd stăpânul. Îl văd aievea, călare, îmbrățișându-și oastea, cu ochii de părinte, — și-i văd chipul și pe banii cei noi ce li se-mpart, strălucitori și roșii ca focul, cei dintâi bani de aramă ai Moldovei.

Iscoadele aduc vești că oastea vrăjmașă a pornit din Nicopoli, și vine cu Petru cel șchiop să-l așeze-n scaun. Domnul avea-n tabăra lui o mie de cazaci tocmiți cu leafă. În mână-nainte cu vornicul Dumbravă să ție pe oaspeți de vorbă, până ce-o sosi și el cu grosul oștii.

Și pleacă. E o luminoasă dimineață de primăvară. — Toate parcă renasc. Bătrânii întineresc la auzul vechiului cântec ce din mii de guri izbucnește: Hai frați, hai frați, la năvală dați La năvală dați — Steagul v-apărați!...

De la Ștefan nu s-au mai văzut ostași mergând cu-atâta drag la luptă.

În valea Siretului pe-aproape de Roman, Ioan Vodă își lasă gloatele să vie mai încet, iar el aleargă înainte cu călăreții. Petru poposise cu oastea în pragul Moldovei, lângă satul Jiliștei, pe apa Râmnei. De-aici trimisese cinci sute de înaintași să-i curețe calea. Dumbravă i-a întâlnit și i-a curățit pe toți. Nebănuind nimic, feciorul Chiajnei îl aștepta, făcându-și socotelile izbânzii — ș-ale domniei mai ales — când deodată se pomeni cu tabăra învălmășită ca de-o vijelie năprasnică... Ioan Vodă dintr-o parte, Dumbravă din alta își purtau călăreții cu-atâta iuțeală, încât oastea de șase ori mai mare a lui Petru se simți cuprinsă de învăluirea morții ce nu mai îngăduie luptă. Strigăte de groază și de durere se ridicau din toate părțile, sporind neorânduiala. Peste câteva ceasuri mii de leșuri acopereau câmpul de la Vadul Râmnei. Și pe când Petru și frate-său Alexandru, domnul Munteniei, fugeau spre Dunăre c-o frântură de oaste, Ioan Vodă — într-adevăr cumplit de astă dată, trecea ca un vânt de pustiire peste biata țară lăsată fără strajă. El intră în București ca biruitor și ca stăpân, făcu domn pe Vintilă-Vodă, și, lăsând întâmplării grijă isprăvilor lui, porni spre Brăila cu înverșunarea sălbatecă a unei fiare flămânde ce-și adulmecă prada. Acolo fugise Petru cel șchiop, Ioan Vodă își năpusti gloatele nerăbdătoare asupra bogatului oraș dunărean, pe ale cărui ziduri flutura, de mai bine de-o sută de ani, steagul turcesc. Lozinca era: „Nici o cruțare și nici o milă”. Și n-a fost nici o cruțare. Mulțimea s-a îmbătat de vederea sângelui, și mai vârtos a bogățiilor risipite pe uliți. Ce-a scăpat de sălbătăcia ei, au mistuit flăcările. Petru fugise la Constantinopol. Oști proaspete de turci și de tătari veneau dinspre gurile Nistrului în ajutorul Brăilei. Aprigul voievod, cu voinicii lui din ce în ce mai întărâtați se aruncă înaintea lor și le scurtă din drum. Loviți pe neașteptate, în preajma Lăpușnei, tătarii, câți mai scăpară cu zile, o rupseră de fugă-ndărăt, iar turcii se buluciră în cetatea lor Tighina, sau Benderul, cum îi ziceau ei. Ioan Vodă îi urmări de-aproape, îi văzu cum se strivesc la porți, înnebuniți de spaimă, îmbulzindu-se să intre mai iute în cuibul acela păgân pe pământ moldovenesc; scârșnind, se aruncă asupra lor cu toată oștirea, văzduhul se umplu de vaiete, și zidurile cetății, ca de-un cutremur mare, se prăbușiră peste leșurile apărătorilor ei.

Dar pe când biruitorii își împărțeau pleanul și bucuriile atâtor isprăvi, un călăreț aduce vestea că vine prăpăd greimea cea de temei a împăratului, Ioan Vodă încredințând o frunte de oaste pârcălabului Golia, viteaz cercat și vechi tovarăș de pribegie și de planuri mari, îi trimise grabnic să-și arate vrednicia la Vadul Obluciții, pe unde aveau să dea năvală turcii, iar el se trase-nspre Cahul, unde lacul și măgurile îi puteau fi de mare ajutor în cumpăna unei lupte. Și-ntr-adevăr acolo s-a dat lupta cea grozavă. — Golia însă își vânduse prietenul, domnul, țara, pe treizeci de mii de galbeni. Și turcii trecură Dunărea fără nici o piedică. Ioan Vodă aștepta vești — îi credea departe, ținuți în loc de viteazul Golia, când deodată se pomeni cu duiumul lor întreg, ieșit ca din pământ. Și lupta începu. Moldovenii, însuflețiți de izbânzile de până atunci, și încrezători, ca-ntr-o putere făcătoare de minuni în vitejia domnului lor, puseră-n uimire pe turci cu îndârjirea și cu nepăsarea lor de viață. Îmbătați de norocul atâtor biruinți, își făceau o față să înfrunte moartea, unii strigau în gura mare că ei sunt solomoniți, și nu-i atinge glonțul... „Iară moldovenii, zice cronicarul, stau așa cum ar hi gătiți de moarte, iară nu să izbândească; și multă moarte s-au făcut de ambe părțile, că nu era o călcare pe pământ ce tot pre trupuri de om, și mai apoi așa aproape se băteau, că și mâinile li obosise, și armele își scăpau”.

Pe la nămezi începuse a se mai risipi din desele rânduri mereu împrospătate ale dușmanului. Strigăte de îndemn: Nu vă lăsați băieți! Strigătele din ce în ce mai întețite însuflețeau pe ai noștri, — când iată că dinspre Nistru sosi, adus ca de-o furtună, Adel-Ghirai, c-o sută de mii de tătari. Prins între două puteri uriașe, mândrul voievod văzu că nici o minune nu-l mai poate scăpa. Dar nu se gândi o clipă la mântuirea pe care-o poate da fuga. Ci, strângându-și în jurul steagului ciuruit de gloanțe puținii tovarăși ce-i mai rămăsese pentru ceasul cel greu al sfârșitului se sui cu ei pe măgura de lângă Roșcani, și, îngrădindu-se cu șanțuri, se mai apără de acolo,

ca de după zidul unei cetăți, încă trei zile. În cele din urmă, văzând Ioan Vodă zădărnicia oricărei împotriviri, și împresurat cum era din toate părțile, că nici merinde, nici apă nu mai aveau ai lui, se închină biruitorului. Ahmet-Pașa îi jurase pe Coran că nici lui, nici vitejilor lui nu li se va face vreun rău. Ura însă birui cinstea, și găti o moarte cumplită cumplitului domn. El fu legat zdravăn de cozile a două cămile, care, puse pe fugă, îl rupseră-n două. Tovarășii lui fură uciși până la unul; și toată hemesita mulțime a tătarilor se vărsă asupra nenorocitei țări, pe care o jefui sub ochii noului domn, Petru cel Șchiop.

Aceasta a fost cea din urmă rază de nădejde, cea din urmă sclipire de paloș pentru mântuirea Moldovei.

Petru cel Șchiop a fost de trei ori răsturnat și pus pe drumuri și pe cheltuială. Trei domni s-au perindat în zilele pribegiei lui: Ion Potcoavă și Alexandru, frați lui Ioan Vodă cel Cumplit, ș-un fiu din flori al lui Rareș, Iancu Sasu, cel care a pus pe țară birul văcăritului: din zece vite, una.

Un nou domn — însemna un nou spor de haraciu. Și numai atât domnia, cât putea plăti, și cât nu venea altul să dea mai mult. Cel care nu mai era în stare să plătească, dacă nu fugea la timp, se pogora de pe tron în temniță, sau de-a dreptul în mormânt. Toate datoriile mazilitului cădeau în sarcina urmașului. Petru cel Șchiop își răscumpără domnia în anul 1582, ridicând haraciul la o sută de mii de galbeni.

Ca și trupul celui din urmă erou, Moldova, se rupse-n două: de o parte domnul, boierii, și călugării, — de alta, poporul. Între aceste două lumi, din ce în ce mai depărtate și mai străine una de alta, stă biciul dăbilarilor și hangerul ienicerilor, -teascul de stoarcere, îngrozitoarea împlinire-a dărilor ce nu mai aveau nici o socoteală. Mai bântuia, în răstimpuri câte-o raită de cazaci ori de tătari, mai zvânta câte-o secetă, -atunci birurile apăsau cu-atâta strășnicie încât mulți dintre țărani, uneori toți gospodarii unui sat, se vindeau cu ocinile și feciorii lor, se vindeau șerbi, ca să-și poată plăti dările. — La Constantinopol, înaintea porților Marelui Vizir, ienicerii făceau răscoale, unii pentru a-și aduce, alții pentru a-și păstra voievodul lor, datornicul lor — comoara lor — pe tronul Moldovei.

În toamna anului 1591, Petru, înfricoșat de urmările atâtor asupriri pe bietul norod, părăsește de voia lui domnia și fuge-n Țara Nemțească. Tronul e pus la mezat. Aron, un fiu din flori al lui Alexandru Lăpușneanu, dă un milion de galbeni ș-ajunge domn. El pune cea mai grea dare ce a încercat vreodată îndurarea unui popor: un bou de fiecare locuitor al țării.

Bogdania cea vestită, mândra țară al lui Ștefan, prinsă-n vâltoarea pieirii, se ducea tot mai afund, când iată că din mijlocul Olteniei se-nalță un suflet mare, un voievod fără seamăn al neamului românesc — un arhanghel, care cu sabia-i fulgerătoare, despică-n noaptea cea înfricoșată drumul mântuirii.

Mihai Viteazul

În anul 1593 Mihai, fiul lui Pătrașcu cel Bun, e Ban al Craiovei. Oltenii îl iubesc pentru vrednicia și dreptatea lui. Bătrânii își zic oftând: „Așa domn să aibă țară...”

Domn e Alexandru cel Rău, care, neliniștit de vâlva marelui Ban, îi hotărăște pieirea. Mihai simte și pleacă la Constantinopol, unde avea sprijin pe fratele mamei lui, pe puternicul Iani Cantacuzino. Dar îl prind pe drum armășeii lui vodă și-l aduc la București, unde hainul domn îl osândește la moarte. Trecând spre locul de osândă, pe lângă Biserica Albă și fiind ceasul de liturghie, se roagă el de păzitori să-l lese o clipă înlăuntru să-și facă cea din urmă cruce, și îngăduindu-i-se aceasta, cu multă credință pășește înaintea altarului, și-ngenunchind se-nchină și făgăduiește-n cugetul lui că, dacă prin vreo minune dumnezeiască va scăpa, să ridice o mănăstire chiar pe locul acela . Minunea s-a făcut. Călăul, când să dea lovitura morții, înfiorat de liniștea măreață și de bărbăteasca frumusețe a osânditului, aruncă iataganul și fuge. Mulțimea vede un semn de sus în această întâmplare. Ea cere, strigă iertarea nevinovatului; și glasul poporului — e glasul lui Dumnezeu.

Biserica Mihai-Vodă din Dealul Spirei, zidită de el în anul 1598.

Scăpat astfel, Mihai trece-n Ardeal, capătă scrisori de la prințul Sigismund Batori, se duce la Stambul unde, cu banii și stăruințele unchiului Iani, se face domn. În ziua de 8 septembrie 1593, un ceauș ridică de pe scaun pe mazilitul Alexandru. În largul mării, poate că se vor fi întâlnit cele două corăbii, care purtau destinele Țării Românești, tot atât de zbuciumate ca și valurile pe care se legănau.

Noul domn era prea mândru pentru a nu simți apăsarea unei coroane împovărate de atâtea datorii și prea mult își iubea neamul și țara, pentru a se lăsa adormit de sclipirea deșartă și spuma de mulțumiri copilărești pe care le poate da o domnie. Pentru el steagul și sabia pe care le primesc din mâna sultanului Amurat al III-lea nu erau încă semne ale puterii; și cum puteau fi, câtă vreme turcii se purtau poruncitori prin satele și târgurile stăpânirii lui, iar el era ținut să apere și să ajute pe dușmani și pe asupritorii poporului lui! Alta era puterea pe care o vroia el. — Răsări-va cândva puterea aceea? — Binecuvânta-va Dumnezeu steagul și sabia acestei domnii?

Toți așteptau. Era în aer liniștea aceea întunecată, apăsătoare, pe care-o trimit înainte furtunile cele mari. O minune, un mântuitor cu mintea sau cu sabia, un făcător de dreptate trebuia să vie. Pentru noi, pentru întreaga lume creștină, pentru noi mai ales, trebuia să vie.

Sultanul se uita peste noroade-ngenuncheate până-n hotarele Împărăției Germane. Unguri aveau în Buda un pașă, cu putere de rege. Ardealul avea pe Sigismund Batori, tânăr fără voință, care domnea-n Alba-Iulia cu întărirea și sub ascultarea sultanului. Polonii păzeau față de turci o pace pe care frica o prefăcuse-n supunere. Românii nu mai aveau acum de dat păgânilor decât viața doar. — Împăratul de la Praga, Rudolf al II-lea, spre careși îndreptau privirea milioane de creștini asupriți, nu era omul așteptării lor. El își visa un tron de aur la Constantinopol, și nu făcea nimic pentru a-și apăra Viena spre care venea ca un zmeu, împrăștiind moarte și pustiu în juru-i, războinicul vremii, îngrozitorul Sinan-Pașa. Anul 1593 se sfârșește-n sânge. Mihai cată-n roșeața acelui asfințit semnele zilei de mâine.

Puterea năvălitoare a turcilor înfricoșase Europa. Iarna s-a petrecut în planuri. Se vorbea de-o nouă cruciadă, la care Papa de la Roma și împăratul Germaniei chemau de zor pe cei trei domni ai Carpaților: Mihai, Aron și Sigismund. Solii Apusului se-ncrucișau cu soli de la Răsărit. Domnul Munteniei, pe tăcutele, își făcea oaste. Al Moldovei, căreia sprijin împotriva tătarilor ce vin asupră-i, — al Ardealului sta la tocmeală, cătând să tragă foloase cât mai mari din grijile și nevoile celorlalți. Polonii, chemați și ei, se temeau să rupă cu turcii. Cazacii, doriți de luptă, și de pradă, așteptau cu șelele pe cai, porunca împăratului Rudolf.

Primăvara dezvălea câmpiile și gândurile oamenilor. Mihai se sfătuise cu țara, fel și chip se socotise, — altă cale nu era decât lupta, lupta desperării, lupta celei din urmă scrâșniri a celui ce-i prins în încleștarea morții și nu vrea să moară.

Vara usca drumurile oardelor pustiitoare. În iulie, Mihai luă înțelegere cu Aron-Vodă, peste capul căruia trecuse-o năvală de tătari, și cu Sigismund, care-și precupețea ajutorul.

Toamna avea s-aducă roadele atâtor frământări. S-apropia vadeaua haraciului, peșcheșurilor, cu mult mai mari decât haraciul, și datoriilor de tot felul, vechi și noi, care erau așa de multe că, după cum se spunea atunci, „de s-ar fi vândut toți copii și toți oamenii din țară, nu le-ar fi putut plăti toate...” strângea funia la steajer. Sigismund ceru lui Mihai închinarea lui ș-a țării. Vreme de stat pe gânduri nu mai încăpea: Mihai se legă — va ști el să se dezlege... când își va vedea țara scăpată de turci. — Și la sfârșitul lui octombrie primul din Ardeal două mii de călăreți. Tocmai atâția primise și celălalt mare viteaz, după închinarea de la Colomeea.

Planul era făcut și toate erau din vreme puse la cale. În dimineața zilei de 3 noiembrie, zi mare în zbuciumata istorie a neamului nostru, toți creditorii veniți de la Constantinopol se-nghesuiau în curtea vistieriei, unde-i chemase domnul ca să le plătească. Erau turci, erau greci, erau jidovi — ochi lacomi, ochi sclipitori de nesațul hanului, era fierbere, și zarvă de limbi amestecate, și tremur de mâini ce se ridicau, fluturând în aer sineturi și socoteli nerăfuite de ani îndelungați, — căci domnii noi plăteau și datoriile rămase de la înaintașii lor. Deodată, la un semn al lui Mihai, cei patru mii de ostași cenconjurau vistieria, se aruncară, cu setea răzbunării — a răzbunării drepte și sfinte — asupra acelei turme de cămătari, care înfățișau cea mai uricioasă și mai cumplită pacoste a țării. Ș-a fost o strașnică răfuială... Așa cum știe răfui norodul, când îl ajunge cuțitul la os. Toată ziua, și noaptea până târziu, a fost o adevărată orgie de sânge. Și nu numai cei prinși în curtea vistieriei, din care n-a scăpat unul, dar toți turcii care se aflau statornici sau întâmplător veniți în București, fură uciși. Spune un povestitor străin că tot în măcelul acela grozav au pierit, în vâltoarea flăcărilor și două mii de ieniceri cu marele lor Emir, ce-și aveau de curând așezarea în casele vistierului Dan. Se mai povestește că întâlnind Mihai în vălmășagul și năpustirea aceea de lume doi cazaci, care duceau în părângă o desagă cu galbeni, cică i-ar fi oprit și i-ar fi pus cu binele să-mpartă și ostașilor lui din atâta pradă ce le picase, căci tot de la ei săracii și de la ai lor erau adunați banii aceia. — Și cum de vânt se lățește pârjolul pe-o miriște uscată, așa s-au întind numaidecât flăcările răscoalei, de-au mistuit ș-au curățit, că parcă n-ar mai fi fost de când lumea turci prin țară. Pretutindeni era înviorare. Se trezea iar în sufletul românilor vechea vitejie din vremea lui Mircea ș-a lui Vlad Țepeș. Puterea asta proaspătă, neașteptată, ieșită-n clipa însetării, ca izvorul lui Moise din stânca pustiului, Mihai o ridicase numai cu dragostea lui de țară și cu adânca încredere pe care-o avea în poporul lui. Și ei știu să arunce-n cumpăna împrejurărilor c-o așa potriveală de năzdrăvan și-n așa clipe hotărâtoare, încât, în cei opt ani de zile cât a domnit, a lămurit cu strălucirea faptelor lui, ș-a ridicat în cea mai largă vedere a lumii dreptul la viață al neamului românesc și voința nestrămutată de a și-l apăra. Era un om voinic și vrednic, făcut să stăpânească, — măreț la înfățișare, larg la suflet, cumpănit la vorbă și scump la râs. Gândea repede, își lămurea numaidecât gândul cel bun, și pășea la fapta cu hotărârea deplinei încrederi în izbândă.

După ce-și curăți capitala, Mihai se grăbi să limpezească malurile Dunării, care erau cuprinse de turci: începu cu Giurgiul. Lovit în zori, până pe la nămezi orașul, în care deun veac flutură flamura verde, fu prefăcut într-un cimitir. Numai doi turci, lepădându-și hainele de pe ei, au scăpat trecând Dunărea înot. Aron-Vodă în vremea asta își plivea și el Moldova lui de pălămidă. Ostașii celor două țări petrecură sărbătorile Crăciunului în vajnicul iuruș al morții ș-al pustiirii, zi și noapte călări, dezmorțindu-și din când în când harnicele brațe la locurile ce mistuiau cuiburile turcești de pe malurile Dunării.

Stambulul era în fierbere. Uimirea, amestecată cu groază și cu mânie, nu mai găsea blesteme pentru numele celor doi voievozi. Porunci strașnice dădu sultanul. Hasan și MustafaPașa porniră cu oști să pună-n locul lui Mihai pe Bogdan, fiul lui Ion Sasul; și în locul lui Aron pe Ștefan Surdul. Dinspre Banat se pogora hanul cu tătarii lui. Mihai repezi, din tabăra de la Hulubești, o frunte de voinici cu frații Buzești și cu Radu Calomfirescu să-ntâmpine pe tătari, care-alergau lacomi, târând după ei legați de carele pline de prăzi mii de creștini luați în robie. Duiumul curgea spre Giurgiu despărțit în trei. Cetele dintâi trimise-nainte ca să deschidă calea biruinței nu s-au mai întors: S-au lovit în dimineața zilei de 14 ianuarie cu străjile lui Mihai la Putinei, ș-acolo au rămas pe veci. Anul 1595 începe bine pentru români. Al doilea rând de tătari fu zdrobit la Stănești, unde nepotul hanului rămase pe câmpul de luptă. Toți robii fură scăpați. Hanul, cu grosul oștirii și cu șase mii de turci, stătu la șerpătești. Punea la cale o bătălie hotărâtoare, când în puterea nopții se pomeni lovit de însuși domnul țării cu toată oastea lui. Un cronicar ungur, uimit și el de repeziciunea acelui atac, scrie „că Mihai a răpus pe tătari acolo, în timp cât ar fierbe un ou de găină”. De fapt nici n-a fost o bătălie, — că turcii într-o clipeală au fost pe cai, și pân' la Rușciuc trecând Dunărea-nghețată, o fug-au ținut-o. Iar hanul, în vălmășagul acelei nopți grozave, abia putu scăpa cu ceavea pe el. Sute de cai fără stăpân, arme scumpe, care-ncărcate cu prăzi — toată bogăția de haram a tătarilor, rămase-n mâinile românilor. Și numaidecât Mihai se-ntoarse asupra celuilalt dușman. Trecând Dunărea pe la Marotin, îl întâmpină înaintea Rușciucului. Lupta începută din revărsatul zorilor, ținu până noaptea târziu când românii, deplin biruitori, într-un iuruș năprasnic năvăliră-n Rușciuc și, după ce-și împărțiră bogățiile orașului îi dădură foc, în bătălia aceea căzu și Mustafa-Pașa, alături de cei mai buni ostași ai lui. Și pe când flăcările zbuciumate își purtau lumina peste miile de morți, ca și cum ar fi căutat pe cineva, — nevrednicul Bogdan, domnul cel fără domnie al turcilor, fugea îngrozit spre Constantinopol. Celălalt vânător, Ștefan Surdul, mai puțin mișcat, pieri în lupta cu Aron la Vadul-Isaccei. Românii băteau acum pe vrăjmaș nu numai cu armele, dar și cu vâlva puterii lor. — Muntenii coborând, moldovenii urcând lunecușul Dunării înghețate, se-ntâlniră încărcați de plean, sub zidurile Brăilei: După șaisprezece zile de împotrivire orașul își deschise porțile înaintea biruitorilor.

Sigismund în vremea asta se lăuda în Apus cu isprăvile voievozilor lui de la Dunăre, și-și tocmea cu-mpăratul Rudolf îngrădirea unei măriri, pentru care nu făcuse nimic, sau aproape nimic. Din puținul ajutor pe care-i dăduse celor două țări, își trăgea acum un drept de stăpânire asupra lor. Și-mprejurările îl slujeau de minune: Apusul, neștiind ce se petrece pe-aci, îl credea puternic. Românii la strâmtoarea care se găseau își plecară capul cugetând că va veni ea odată și ziua socotelilor, Aron, bănuit c-ar înclina mai mult cu polonii, și cum era înconjurat numai de lefegii unguri, fu ridicat în dimineața zilei de 3 mai, și dus înaintea lui Sigismund, care-l aruncă în închisoarea de la Vinț, unde pieri otrăvit. Iar cel ce-i mâncase pâinea și-i cunoscuse mila, fiul de țigancă Răzvan, ce zicea că-i un fecior din flori al lui Petru șchiopul, și pe care-l înălțase Aron la rangul de hatman, îi luă locul și domni, cu numele de Ștefan-Vodă, sub ascultarea lui Sigismund Batori.

Toată mânia turcilor era acum îndreptată asupra lui Mihai. Se făceau pregătiri mari pentru „stârpirea blestematului ghiaur”, ce stă ne'nfricoșați în propta celei mai temute puteri de pe pământ. Se vorbea în jurul noului sultan Mohamed, dacă n-ar fi mai bune poate să se-ntrupeze odată la crugul musulman țara nesupușilor acelora de la Dunăre, și să se puie pași în loc de domni.

Un război strașnic avea să hotărască-n sfârșit de soarta românilor, și ei, care erau straja de-afară a creștinătății, nici un sprijin n-aveau în cumpăna asta de la apărătorii crucii. Leahul ținea cu turcul; iar împăratul Rudolf lăsă tânărului Sigismund toată grija învăluirilor din Răsărit, ceea ce-i înlesni acestuia să smulgă de la împuterniciții lui Mihai, acum când îl știa la aman, închinarea țării ș-a domnului lor. Cu inima strânsă de durere a trebuit să-și plece fruntea înaintea trufiei deșerte ș-a celei mai vădite nedreptăți, cel mai vrednic și mai viteaz domn și ostaș al vremii aceleia.

La începutul lui iunie veni din partea lui Sigismund, George Palatici. Banul de Lugoj, luă jurământul domnului și-i dete steagul și buzduganul legăturii celei noi, care-ngenunchea pe țăranul Munteniei, alături de iobagul Ardealului, sub stăpânirea aceleiași coroane. Ar fi știut el Mihai cum să-i răspundă acelui cuceritor de pe saltea; dar primejdii mai mari și cercări mai grele chemau aiurea sabia lui.

Pe la mijlocul lui iulie, marele duium al turcilor era în fața Giurgiului, și mii de salahori zoreau încheierea podului peste Dunăre. Mihai își trimisese la Sibiu soția și copiii, iar el cu cei zece mii de ostași trudi s-ație calea potopului, până-i va sosi din Ardeal ajutorul cerut. Dar în Ardeal, era nuntă mare, și mirele Sigismund numai la război nu se gândea în vremea asta. Și doar acum se cheamă că era țara lui aceea pe care-o apăra Mihai.

După vro trei săptămâni de hărțuieli ușoare în preajma Giurgiului, domnul românilor știa lămurit că Sinan-Pașa are cu el peste o sută de mii de ostași, că orice încercare ar mai face, ca să-l ție-n loc, ar fi nu numai zadarnică, dar chiar primejdioasă, și că, nemaiavând ce aștepta din Ardeal, toată nădejdea trebuie să și-o pună în oamenii lui, care de toți cu cei veniți de peste Nistru și de peste munți „pentru vestea marii lui vitejii ș-a dărniciei lui multe”, erau acum vro șaisprezece mii: zece mii pământeni, restul ardeleni și cazaci. Despre o luptă în câmp deschis nici nu putea fi vorba. Dar nici țara nu putea fi lăsată pradă năvălitorilor, fără a se cerca mai întâi tot ce omenește era cu putință pentru mântuirea ei. O minune mare, sau — o jertfă mare. Dumnezeu a vrut și de data asta, să se-mplinească minunea cu cei ce erau gata de jertfă.

Mihai, trăgându-se noaptea din fața vrăjmașului, se așezase cu oastea într-un loc bun, pe care și-l ochise el din vreme cam la jumătatea drumului dintre Giurgiu și București. Acolo avea dealuri, izvoare, mlaștini ascunse, un pod de bârne peste apa Neajlovului, strâmtoare, crivină și codru, — codrul prieten de zile grele și cel mai bun tovarăș de luptă al românului.

Sinan, bătrânul puternic, despre care turcii ziceau că-i vulpe-n pace și leu în războaie, trecuse-acum Dunărea și-nainta spre București, unde i se spusese că s-a închis ghiaurul cu toată oastea și-l așteaptă gata de luptă. — În ziua de 12 august, către scăpătatul soarelui, poposi-n marginea șesului de lângă vadul Călugărenilor. Se vedea înainte codrul posomorât și poarta de-ntuneric pe unde s-adâncea drumul între cele două dealuri. Turcii cătau cu grijă într-acolo. Noaptea curgea încet, încărcată parcă de primejdii. Sinan aștepta vești ce nu-i mai soseau — iscoade după iscoade porneau zorite, și nu se mai întorceau. De mânecate potopul prinse-a se urni greoi înainte. Cele dintâi rânduri se rupseră-n două, apoi în patru, ca să-și facă loc pe valea din ce în ce mai strâmtă. Sinan, călare, privea cu mândrie la fluviul acela de vieți. A lui era toată puterea aceea și cântec de biruință-i cânta hreamătul ei, în aerul proaspăt al acelei dimineți de vară. Dar fața viteazului bătrân se-ntunecă deodată. Ca un vârtej năprasnic învălmășise rândurile dinainte și valea prinse-a vui de strigătele morții. Războiul era început. Tot codrul părea că se prăbușește peste clocotul năvălitorilor înghesuiți la strunga vadului. Sinan, spumegând de mânie, îi îmboldea din urmă ca pe vite, blestemând pe fricoși, strigând vitejilor să-și taie drum cu sabia și să treacă înainte. Încet duiumul răzbătea-nghesuindu-se ca-ntr-o pâlnie între cele două dealuri. Pe la nămezi toată greimea era dincolo de pod, când deodată o nouă vijelie de călăreți o izbi în față — grindină orbitoare purtată de însuși Mihai, ce, cu securea smulsă din mâna unui ostaș, croia pârte largă-n gloata vrăjmașă. Strigăte de trâmbiți, izbucnind din tainițele codrului, sporiră spaima năvălitorilor care, buimăciți lovind în bobote, începură să dea îndărăt. Înviforat, bătându-i cu topuzul, Sinan îi îmbrâncea orbește-nainte peste mormintele de leșuri. Cai și oameni se zvârcoleau în mlaștinile cruntate de sânge. Șiruri proaspete izvorau mereu în fața acelorași viteji neobosiți. Deodată un lung vaiet izbucni din mii de guri. Steagul, steagul cel mare al Profetului căzuse-n mâinile românilor. Vestea străbătu ca un fulger, și cu ea groaza cu mult mai întunecată decât a morții. În deșert mai cerca Sinan să poruncească. Mulțimea, dând busna peste el, în fuga-i nebună, îl trânti de pe pod cu cal cu tot. Doi credincioși l-au scos din mocirlă și l-au dus pe brațe. În urma lor podul se prăbuși trosnind sub greutatea gloatei înghesuite, și-n locu-i crescu numaidecât între cele două maluri ale Neajlovului, un pod de leșuri peste care se-mbrânceau afară în larg turcii goniți din urmă mai mult de spaima lui Mihai decât de oastea lui. Și ce de plean căzu în mâinile românilor!

Noaptea aduse biruiților scăpare, biruitorilor odihnă.

Pân' a nu se lumina de ziuă, domnul ținu sfat cu ai lui. Turcul putea primi din ceas în ceas oștire nouă: era balaurul căruia-i creșteau capetele tăiate. Șirurile românilor însă nu se mai întregeau. Înc-o bătălie — ar fi fost risipa isprăvii mântuitoare pentru care jertfise atâtea scumpe vieți. Fu hotărâtă retragerea în munți până la sosirea oștii lui Sigismund. Și-n revărsatul zorilor, pe când Sinan își dregea rândurile pentr-o nouă luptă. Mihai, ridicând tabăra, zbura cu vornicii lui la munte. În urma lui, Bucureștii și Târgoviștea, orașe aproape deșerte, se-nchinară fără nici o împotrivire turcilor care, bucuroși c-au ajuns cu bine pân' aici, nu găsiră cu cale să urmărească pe Mihai mai departe. Biruitorul de la Călugăreni se așezase pe Dâmbovița în sus, la Stănești, în una din acele mărețe întărituri de stânci, care-au fost pururea pavăză celor puțini împotriva celor mulți. De-aici mai da câte-un iuruș prin cârdurile turcești ce roiau pe vale, flămânde de pradă. Dar zilele treceau și oastea din Ardeal nu mai sosea. Ba și din câți avea-n tabără se mai rupseră. Moldovenii care-i erau ca o mână dreaptă, plecară chemați grabnic de învăluirile țării lor: Ștefan Răzvan, ocrotitorul ungurilor, nu mai era domn. Boierii pribegi în Polonia ridicaseră-n locu-i pe Irimia Movilă, cu voia și sprijinul leșilor, — nu era viță de domn, dar avea cele mai frumoase moșii din buna țară a lui Ștefan cel Mare.

Cu el se calcă vechea datină a țării de a nu se da coroana decât celui de neam domnesc. Acest Irimia Movilă se trage din Movileștii ridicați de Ștefan cel Mare, iar de obârșia neamului lor povestește astfel cronicarul Neculce: „Ștefan Vodă cel Bun când s-au bătut cu Hroiot ungurul, precum zic unii la Cașin iară Letopisețul scrie că s-au bătut la șchee pe Siret, au fost căzut calul cu Ștefan-Vodă în războiu; iară un Purice Aprodul i-au dat calul lui; și nu putea în grabă încăleca Ștefan-Vodă, fiind om mic. Și au zis Purice Aprodul: „Doamne, eu mă voi face o moviliță, și vino de te suie pe mine și încalecă!” Și s-au suit pe dânsul Ștefan-Vodă și au încălecat pre cal; și au zis atuncea ȘtefanVodă: „Sărace Purice, de-oi scăpa eu, și tu atuncea ți-i schimba numele din Purice Movilă”. Și au dat Dumnezeu ș-au scăpat amândoi și l-au și făcut boier, armaș mare, pre Purice i dintre acel Purice Aprodul s-au tras neamul Movileștilor de au agiuns de-au fost și domni dintre acel neam” (O samă de cuvinte).

De-abia pe la începutul lui octombrie sosi și multașteptatul Sigismund cu oastea lui în tabăra de la Stănești. El se mișcă încet, și se hotăra greu la luptă. Mihai sta pe jăratic. Când, peste-o săptămână, pornir-amândoi spre Târgoviștea, Sinan, bătrân cuminte, se retrăgea spre podu-i de la Giurgiu, lăsând Târgoviștea întărită de el în grija pașalelor și dând foc Bucureștilor mai greu de apărat. Marele vizir plecase la timp. Creștinii după ce trecură prin sabie pe turcii rămași de pază în Târgoviște, grăbiră să-l ajungă din urmă. Apucară dincoace, pe malul Giurgiului, numai coada oștirii și „calabalâcul” lui, vite, cămilencărcate cu tot felul de bogății; mai era și mulțime de robi, peste cinci mii de români, care căzură în genunchi, plângând de bucurie, când văzură steagurile mântuitorului Mihai. Sinan, care scrisese la Constantinopol minuni despre grozavele lui isprăvi, avu durerea de a privi de pe celălalt mal cum se prăbușesc peste apărătorii lor zidurile celor din urmă întărituri ale turcilor, sub vajnica năvală a creștinilor biruitori.

Astfel se sfârși marele război al celui mai puternic și mai temut vrăjmaș al crucii, venit cu strașnică hotărâre de data asta să prefacă pentru totdeauna țările române în pașalâcuri turcești.

Noiembrie începea să fulguiască. Sinan, învins, se grăbi a-și lua drumul spre Constantinopol unde-l aștepta mânia sultanului.

Sigismund, cu cincizeci de tunuri, dăruite de Mihai, și oastea aproape neștirbită, se-ntorcea mândru și foarte bucuros de-o biruință așa de ușoară. Mișcat de vrednicia lui Mihai, pe care acum o văzuse cu ochii, și înțelegând că pe-un asemenea om nu-l va mai putea privi de sus, singur găsi cu cale să desființeze nedreapta învoială din mai. „Atunci Bator Sigmon, zice un martor al vremii, dacă văzu pe Mihai-Vodă cu atâta vitejie și cu-atâta înțelepciune, slobozit-au Țara Românească, cu tot venitul ei, ca să fie iar pre seama lui Mihai-Vodă”. — Îndulcit la biruinți ieftine și mai mult cu vrednicia altora câștigate, Sigismund trimise pe Răzvan cu două mii de secui s-alunge pe omul polonilor din scaunul Moldovei, și să stea iar el domn — domn ascultător de craiul Ardealului, — în țara aceea, pe care ba ungurii, ba leșii, ba, acum în urmă, și tătarii umblau să se facă stăpâni. Dar nada fiind prea mică, peștele-a înghițit-o cu undiță cu tot. În lupta ce s-a dat în preajma Sucevei, oastea lui Movilă s-a ales mai tare. Răzvan, prins și dus înaintea domnului biruitor, fu tras în țeapă. Cu el s-a stins veche viță domnească a Mușatinilor.

Sigismund, amărât de pierderea Moldovei, se plânse împăratului și Papei. Craiul polonilor fu dojenit că lucrează împotriva creștinilor: „Cu pană de durere, zice papa, vă scriu că cele petrecute în Moldova crud m-au întristat...” Dar mortul de la groapă nu se întoarce. Leșii aveau nevoie de prietenia turcilor, și mai ales a tătarilor, care erau mai aproape și-i apărau de cazaci. De Moldova iarăși nu se-ndurau să se despartă, și Movilă rămase domn. Ba încă începură a râvni și la țara lui Mihai, în locul căruia cătau să puie pe Simion Movilă, fratele domnului Moldovei. Pentru locul acela însă iată că se mai înfățișă un doritor. Radu, un fiu al lui Mihnea Turcitul, veni cu oaste și firman de la Constantinopol. Veni prin Moldova. Avea ajutor și de la Movilă, care și-o fi zis în gând: „de nu i-ar fi cu noroc!”, și de la tătari, pe care de data asta, mai mult decât porunca sultanului, îi împingea vechea lor dușmănie împotriva biruitorului de la șerpărești. Avea el bune socoteli de acasă, dar se-ntâlni pe neașteptate cu cel ce știa așa de bine să-și apere tronul. Oastea-i fu sfărâmată și firmanul împărătesc nu-i folosi la nimic. Se-ntoarse umilit la Constantinopol și-n loc de coroană de domn își puse pe cap turbanul turcesc.

Se poate zice de Mihai că el domnea între fulgere, — așa creșteau primejdiile și se grămădeau în juru-i. Polonii îl săpau cu știutele lor șiretlicuri, și Movileștii așijderea. Tătarii îl pândeau cum pândește hoțul pe paznicul neadormit. Iar turcii făgăduiau trei țări pentru pieirea lui.

Știri îngrozitoare veneau din Răsărit cu cele dintâi adieri ale primăverii. Sultanul își chemă sub steag toate puterile Asiei lui. Se vorbea de patru sute de mii de ostași. Împăratul Răsăritului avea să se măsoare cu împăratul Apusului într-un război hotărâtor. Minuni ar fi făcut brațul și mintea lui Mihai în cumpăna asta mare. Dar oastea-i era împuținată, țara istovită, satele de la câmp mai toate pustiite, — și ajutorul așteptat nu mai sosea. Singur alerga de colo-colo, dregând, însuflețind, întărind pe cei slabi cu uimitoarea putere a firii lui, înfățișând astfel, în urletul acelei furtuni, lupta măreață a corăbierului neînfricoșat cu mania uriașă a talazurilor mării. Un an cumplit a fost și anul 1596. În țară jelanie și sărăcie. La hotar hărțuielile cu turcii și cu tătarii nu se mai curmau. Mihai era neadormit. Vrăjmașii lui, văzând că n-au să-l poată răpune altfel, îi uneltiră pieirea pe căi mișelești. Și marele voievod avu durerea de a descoperi că vânzătorii erau chiar dintre sfetnicii lui cei mai de aproape. Cu sabia-și curăți Sfatul de ticăloși, grăbit să-și descurce drumul. Și zile de liniște tot nu s-așezară. Pe toamnă, când gloatele erau duse la câmp, o cumplită năvală de tătari îi bântui țara până aproape de București. Își strânse-n pripă o brumă de oaste, dar când scăpătă cu ea-n limpeziș nu mai găsi decât urmele jafului lor. Stătu câteva zile la Gherghița, lângă Ploiești, de-și mai adună din țărănimea împrăștiată, și, neputând urmări pe tătari în depărtatul lor Buceac, se repezi iar asupra așezărilor turcești de la Dunăre. Începu cu Nicopoli. Orașul fu pustiit în două zile. Cetatea, înspăimântată, flutură de pe metereze flamura păcii. Cu mândre daruri cinsti beiul pe domnul român, și prin tot felul de vorbe bune căuta să-l facă prieten turcilor... Că e păcat, zicea el, ca un viteaz așa de mare și de vestit să stea-n dușmănie cu stăpânul celei mai puternice împărății din lume, care chiar acum zdrobise-n câmpiile Ungariei oastea împăratului creștin: și că, iată, el va ieși înaintea sultanului și-ngenunchind îl va ruga să uite cele petrecute, să uite și să ierte — și toate s-or întoarce spre binele voievodului și spre norocul țării lui... Mihai asculta gânditor. — Cine știe? Nu hotărî însă nimic. Își luă rămas bun și se-nturnă cu cinste-n Târgoviștea, el încărcat de daruri, ostașii de prăzi. Asta a fost pe la începutul lui noiembrie. Pe-aproape de Crăciun îi și sosi un ceauș cu steag de pace de la „prea luminatul” Sultan. Beiul de la Nicopoli se ținuse de vorbă. Mihai aflase acum toate nenorocirile din Apus: un șir de izbânzi ușoare făcură pe creștini să se încreadă prea mult în norocul lor, și-n ziua de 27 octombrie pe când biruitorii, orbiți de lăcomie, jefuiau bogatele corturi ale sultanului învins, deodată se pomeniră izbiți de vajnicii călăreți ai lui CicalaPașa, — și-n mai puțin de-un ceas aproape toată oastea creștină dormea somnul de veci pe câmpul de la Keresztes. „Astfel a fost, încheie cu durere povestitorul, acea bătălie de la Keresztes, pe care creștinii o câștigară prin curajul lor, ș-o pierdură prin lăcomia lor — strașnică pildă, care spune povățuitorilor de oști, cu vitejia poate căpăta izbânzi, dar că numai înțelepciunea le poate păstra”.

Se-ntrebă și Mihai: ce-i de făcut. Cumpănea puterile celor doi împărați, și nu știa încotro va fi aripa sub care se va umbri mai bine țărișoara lui. Cel de la care toate bântuirile-i veneau, îi trimetea steag de pace, — și cel care îl împingea mereu în foc, nu-i da nici un ajutor.

Spuse ceaușului s-aștepte, și plecă-n Ardeal să ia înțelegere cu Sigismund. În ziua de 30 decembrie fu primit cu alai mare în Alba-Iulia. El aducea învinșilor de ieri însuflețirea viteazului, sfatul înțelepciunii — nădejdea izbânzii de mâine. Trebuiau însă hotărâri bărbătești. Trebuia strânsă mănunchi toată puterea odată, într-un război mare, iar nu fărămită în lupte mărunte și de stânjeneală, care mai mult tulbură decât limpezesc tăria și viața popoarelor. Desluși câte greutăți are el acolo, la Dunăre, împresurat de-atâția dușmani, că nu mai știe dincotro să se apere mai degrabă, și câtă nevoie ar avea pentru îngrădirea țării lui, sau de-un ajutor puternic, sau de-o pace bună cu cel mai tare dintre dușmani. Și cum despre toate astea împăratul Rudolf avea să hotărască, rămase ca împreună cu Sigismund să meargă la Praga și Banul Mihalcea, unul din însoțitorii lui Mihai, pentru a se auzi astfel și glasul românilor în dezbaterea soartei lor. Iar domnul, încărcat de daruri și petrecut afară din oraș, cu același alai, se-ntoarse la Târgoviștea, pofti pe ceauș înaintea Sfatului țării, și primi bucuros flamura păcii. Dealtfel, așa mare temei pe împăcarea asta nu punea nici el, cum nu puneau nici turcii. Dar bietei țări, la strâmtoarea-n care se găsea, îi era de mult folos un cât de scurt răgaz, și Domnul știu să i-l dea.

La Praga împuternicitul lui Mihai a stat mai bine de două luni. Se vânturau acolo tot felul de vorbe, de planuri, de socoteli. Erau și vremile pe-atunci din cale-afară de mișcătoare, ș-atâta vicleșug în oameni, ș-atâta nestatornicie în toate hotărârile lor, că nu se mai punea crezare pe nimic. Împăratul umblă să vindece cu vorbe răni făcute cu sabia. Sigismund, fățarnic, și însuși neștiind ce vrea, își schimbă gândurile dintr-o zi în alta. Aci scria sultanului: „Sunt gata să vin pentru a săruta pulpana Măriei voastre și pentru a ne supune, eu și toată țara mea, sub scutul aripilor puterii voastre”, aci hărăzia împăratului Rudolf coroana Ardealului, în schimbul unei pălării de cardinal, -aci zicea să i se trimită lui partea de oaste și de bani, cuvenită lui Mihai pentru paza porților dunărene.

În toiul verii, pe când soli din partea sârbilor și bulgarilor stăruiau de viteazul voievod să ridice spada și să-nceapă lupta mântuitoare, un nou ceauș, sosind de la Țarigrad, aduse domnului sabia și buzduganul, ș-un cal frumos împodobit, din partea sultanului, care-l întărea pentru toată viața la cârma țării pe el și pe fiul său Pătrașcu. Ajunsese la mare preț acum brațul și mintea voievodului român. El primea pacea turcilor și răspundea creștinilor de peste Dunăre să mai aștepte, că nu-i nici el destul de pregătit pentru un război. Dealtfel pretutindeni era pace, o pace surdă, o pace de nevoie, de care se bucurau toți și care nu-nșela pe nimeni. În țară începeau satele să se mai înfiripeze, mai ales de când făcuse domnul așezare ca tot țăranul, pe a cui moșie se va afla, acolo să rămâie „rumân veșnic”, și nici el, nici ai lui să nu se mai poată strămuta vrodată din locul acela, oricât de rău ar fi acolo, oricât bine ar putea afla aiurea. — Era o șerbire cerută de vremi. Cu măsura asta gospodăriile satelor se mai statorniceau, iar dările și oastea se puteau socoti și strânge mai cu îndemânare. Și mare nevoie era la vremea aceea de bani și de oaste.

Mihai cugeta de mult să smulgă Moldova de sub cârmuirea leșească a lui Movilă. Și tocmai se pregătea s-o pornească în fărâma asta de răgaz, când întâmplările neașteptate din Ardeal chemară aiurea grijile lui. Sigismund plecase, părăsindu-și tron și soție, pentru care era deopotrivă de nechemat. Ardealul era dăruit nemților, care nu prea știau să-l apuce, ca să-l poată ținea. Împăratul de la Praga, de această „mură-n gură” se mândrea ca de-o cucerire. Mihai vroia să știe cum rămâneau acum legăturile lui cu Sigismund: Stărui prin două rânduri de soli să aibă o lămurire. Și iată că veniră chiar împuterniciții împărătești ai Ardealului să lege legătura nouă cu viteazul domn.

În ziua de 9 iunie 1598, după lungi dezbateri, se întări la Târgoviștea următoarea învoială: Mihai să-și ție înainte toată stăpânirea țării, cu paza datinilor și îngrădirilor ei, și cu dreptul de moștenire al fiului și urmașilor lui de parte bărbătească, sub ascultarea „Marelui împărat al Austriei și Rege al Ungariei”. Acesta-i va da, pentru luptele ce va avea de purtat împotriva vrăjmașilor împărăției, leafa a cinci mii de ostași, la nevoie îi va trimite și cinci mii de luptători sau, în lipsă de oameni, bani pentru a și-i năimi din altă parte.

Dar iată că Sigismund se răzgândi, și pe la mijlocul lui august, plecând într-ascuns din castelul retragerii lui de la Ratibor, sosi la Cluj, unde la început lumea rămase uimită, apoi numaidecât îl înconjură cu dragostea ce se dă mai întotdeauna celui ce „pierdut era și s-a reîntors”.

Din nou Mihai își văzu răsturnate toate socotelile. Batori, nemulțumind pe Rudolf cu purtarea lui, își căută sprijinul în prietenia turcilor. Așa că domnul românilor se găsea acum îngrădit de toate părțile de vrăjmași. O ieșire trebuia săși deschidă. Atunci se gândi la un plan, care-i mai fulgerase cândva, în visurile lui de viteaz: Să smulgă Ardealul din acele mâini nevoiașe, care nici nu știau ce vor, și să-l redea împăratului. Soli tainici trimise-n Apus cu firul gândului lui. Iar până să-i vie răspunsul, se pogorî la Dunăre să-și lămurească socotelile cu turcii, care iar se găteau să-i calce țara. Sub zidurile Nicopolii zdrobi oastea lui Nafiz-Ahmet, pașa de Caramania, și dând foc orașului, își împinse viforul de călăreți până dincolo de Plevna, pustiind totul în cale. O nouă bătălie în șesul Diului, lângă Vidin, încheie cu bine șirul norocoaselor izbânzi ale românilor. Pe la începutul lui noiembrie biruitorul intră sărbătorit în Târgoviștea lui.

Din Apus primi, ca-ntotdeauna, răspunsuri îngăimate; și nu mai știa nici el ce să creadă, când iată că Sigismund, care ținea, se vede, să uimească lumea cu firea lui cea schimbătoare, părăsi iar domnia Ardealului. De astă dată o trecu vărului său, cardinalul Andrei Batori, care trăia-n Polonia, prieten bun leșilor, urând de moarte pe nemți. Acum era văzut lanțul de dușmani ce se strângea în jurul lui Mihai: turcii, tătarii, Irimia Movilă, polonii, și unealta lor, Andrei Batori. Până și împăratul Rudolf începea să priceapă. La cererea zorită a lui Mihai de a-i da bani de oaste și a-i trimite-n ajutor pe generalul Basta, ca să poată porni războiul „cu turcii”, împăratul, în scrisoarea-i de la 8 aprilie 1599, făgăduind banii, adaoge: „cu turcii sau cu cine vom voi noi”.

Dealtfel nici nu mai era lucru de trăgănit. Andrei Batori se și-nvoise cu domnul Moldovei pentru scaunul de la Târgoviștea, la care jinduia de-atâta vreme bogatul Simion Movilă; mai rămânea înțelegerea cu turcii, care nu-și prea vedeau câștiguri în socotelile cardinalului, mai ales că acesta făcea în același timp cu ochiul și-mpăratului de la Praga. Ba și pe Mihai umbla să-l adoarmă cu propuneri de pace, care bineînțeles că fură iscălite și de-o parte și de alta cu aceeași lipsă de încredere și cu același gând ascuns de... „care pe care”. — C-așa era pe vremile acelea: toți umblau să se-nșele unii pe alții. Domnul românilor, care învățase a nu se mai bizui decât pe puterile lui, își închegase acum o bună oștire ¬ vreo patruzeci de mii de oameni, a căror vitejie făcuse pe turci și pe tătari să-i numere-ndoit. Chemări stăruitoare îi veneau pe-ascuns de peste munți. Iobagii români, secuii, și sașii, de veacuri înșelați, sărăciți, robiți de magnații maghiari, vedeau în viteazul domn al Țării Românești pe mesia, pe mântuitorul lor. — Vara s-a petrecut în solii, în iscodiri și-n gânduri de sfâșiere, ascunse îndărătul zâmbetelor prefăcute. Toți îmbiau la pace, cu dreapta strânsă pe mânerul spadei. Cugetele vrăjmașe, la pândă, se căutau cu neliniște prin negura de minciuni care le învăluia.

Pe toamnă, după strânsul bucatelor, Mihai își rosti „pasul cel mare”. În ziua de 13 octombrie în orașul Ploiești lua jurământul oștilor. Peste-o săptămână își întindea corturile în fața Brașovului. Acolo stătu două zile. Aminti sașilor că ei sunt nemți, și el pentru împăratul nemților se bate. Făgădui Brașovului spăimântat ocrotire, secuilor asupriți libertate, -pe aceștia îi asmuți la răscoală, pe români îi cheamă sub steagurile lui. Mihai în toată vremea asta era stăpânit ca deun fior de friguri. Sufletul lui, atins de aripa unui vis uriaș, simțea în clipele acelea că mai presus de viața, de coroana, de mărirea lui trecătoare, se cumpănea soarta unui neam, dreptatea nu numai a frânturii încăpute în hotarele țărișoarei lui, ci marea dreptate a întregului neam românesc.

La 25 octombrie Mihai, cu patruzeci de mii de ostași, era lângă Sibiu, gata de luptă. Andrei Batori, cu tot atâta oștire, adunată în pripa neprevederii, se așezase pe câmpia dintre Sibiu și târgul șelimberg. El mai cercă prin soli isteți pornita descărcare a faptelor s-o împiedice cu vorbe, cu vorbe-n care trufia se grozăvea cât putea, ca să nu se bage de seamă că tremură de frică. — Dar cine să mai întoarcă săgeata scăpată din arc!

Noaptea de 27 spre 28, o noapte uimitor de limpede și scânteietoare, oștenii din amândouă taberele o petrecură veghind, în neliniștea așteptării. Fiecare-și zicea: poate că e cea din urmă. Mijirea dimineții îi găsi în picioare, gata de luptă. Și nu se dădea nici un semn, și toți se-ntrebau: ce mai așteptăm? Soarele se ridicase de-o suliță pe cer, în toate era o înfiorare, o încremenire neînțeleasă. Se mai aștepta oare vro solie? Deodată un bufnet zguduitor izbucni-ntr-un nor de fum din tabăra maghiară, — aproape-n același timp i se răspunse din tabăra română, — și cele două puteri se-nșfăcară-n crâncena îmbrățișare a morții. Era o frământare, un clocot de iad, în care caii se prăbușeau peste oameni învăluiți delaolaltă în orbirea aceluiași vifor, brațele se-mpleticeau ca șerpii, glasurile omenești aveau ceva din urletul fiarelor, piepturi și capete trosneau sub copitele cailor, uluiți, sălbătăciți și ei ca și călăreții lor. — Dar de ce? Ce sunt pâlcurile acelea de mișei,

care se îmbrâncesc în fuga spaimei de moarte?... Unde vă duceți nevrednici urmași ai celor ce-au minunat lumea sub steagul lui Mircea ș-al lui Țepeș!... Pentru asta venirăți atâta loc?...

Și toată viața punându-și-o-ntr-o clipă, biruitorul de la Călugăreni se aruncă învăpăiat înaintea oștii, scumpei lui oști, spartă de-un iuruș năprasnic al călărimii maghiare și, strângând-o, învăluind-o parcă în tăria și hotărârea sufletului lui, o întoarse iarăși în luptă. Ei însuși, în fruntea cetelor de cazaci pe care și le ținuse de-o parte, se năpusti cu-atâta îndârjire, încât oastea ce se credea biruitoare, iubită-n față ca de-o grindină, se buluci de-a valma îndărăt. Cei din urmă văzându-se îngrămădiți spre tabără, înfricoșați o rupseră de fugă. Dar șiruri proaspete le luară locul; scrâșnind se luptau și unii și alții — cât vreme de patru ceasuri nu se mai știu de care parte se va lămuri izbânda. Cel dintâi care-o știu, fu Andrei Batori, și-n clipa-n care-o știu, dând pinteni calului, se năpusti orbește... nu însă, ca Mihai, în vălmășagul morții, ci îndărăt, în bezna codrului dinspre Seghișoara — gonind aiurit, fără să mai cate-n urmă, fără alt cuget, fără altă licărire de speranță decât aceea de a scăpa cu zile. Când prinseră de veste ai lui, pedestrimea lui Mihai nu mai avea cu cine lupta — numai călăreții vânară până-n noapte pe cei din urmă apărători ai părăsitului Ardeal. Încet huietul se potoli. Torții luminară îngrozitoarea priveliște a sălbătăciei omenești. Se rânduiră străji de jur împrejur; și biruitorii dormiră în paturile biruiților. Ardealul era al românilor, — iar al românilor.

A doua zi dimineață viteazul domn plecă spre Alba-Iulia. Orașele, cetățile, satele i se închinau în cale, cunoscându-l de stăpân. Fruntași bătrâni îi ieșeau înainte cu pâine și cu sare.

În ziua de 1 noiembrie, în sunetul clopotelor și-n strigăte de trâmbiți, Mihai intră în Alba-Iulia, călare, în fruntea ostașilor lui, și trase de-a dreptul în palatul domnesc. Țara, prin căpeteniile ei, jură credință veșnică noului domn și fiului său Pătrașcu. Soli fură trimiși la Praga, cu steagurile biruinței și cu vorbă deslușită de la Mihai, că el a cuprins Ardealul în numele împăratului și numai cu înalta-i învoire înțelege a-l stăpâni.

Ca și Traian, acest al doilea cuceritor al Ardealului, se făcu iubit de toți prin mândra bunătate și larga omenie a sufletului lui. Când in se aduse capul bietului Batori, ucis de-un cioban prin strâmtorile munților, el se uită lung cu ochii plini de lacrimi la cel ce-i fusese vrăjmaș de moarte și zise, clătinând din cap cu durere: „Săracul popă, săracul popă!” — Puind să i se aducă și trupul, îi făcu înmormântare domnească, și însuși merse pe jos în urma sicriului împodobit al ostașului-călugăr, până la locul de veșnică odihnă.

Mihai, adunând Sfatul fruntașilor (Dieta), jură, ca stăpân, a păzi legile țării și vechile-i drepturi. Erau ele și alte drepturi, cu mult mai vechi, și cu adevărat sfinte — dar acelea dormeau îngropate adânc sub nămolul de pravili șirete și asupritoare, ce storceau bucuria celor puțini din durerea celor mulți. Erau, și le-ar fi dezgropat el, dacă din zboru-i falnic s-ar mai fi putut lăsa pe pământ. Dar cine, din cei care-au cunoscut beția puterii și farmecul amețitor al înălțimilor, cine s-a mai putut opri vrodată, de buna lui voie, să zică: Destul!

Banul Craiovei ajunsese domnul țării Românești, înfricoșase pe turci, luase Ardealul, ¬ va cuprinde Ungaria toată, Moldova, Polonia din care făgăduia o bucată și țarului Rusiei, — pe urmă... cine știe?... poate că Dumnezeu va voi să reînchege el vechea împărăție creștină, a Răsăritului, și atunci, — atunci coroana va fi a celui ce va fi jertfit mai mult pentru ea, a celui ce se va fi arătat mai vrednic s-o poarte.

Deocamdată, avu de curmat o neînțelegere cu Basta, care venea — tocmai acum — să-l ajute la ceea ce se făcuse fără ajutorul lui, și care găsea că rodul biruinței e prea frumos, pentru a rămânea întreg asupra „Valahului”. Și cum împăratul era omul dezlegărilor târzii și-n doi peri, Mihai trebui singur să-și îngrădească dreptul lui, spuind lămurit că el e hotărât a-și apăra cu spada ceea ce cu spada știuse dobândi.

Basta se trase deoparte, și așteptă cum așteaptă fiara la pândă. Dar vremea trecea, și de la Praga nici răspuns limpede nu venea, nici bani pentru oaste. Veneau numai vorbe. Și harnicul voievod era sătul de vorbe. Vrăjmașii lui trăgeau foloase din fiecare zi de întârziere. Sigismund iar își vroia Ardealul, pe care-l asmuțea la răscoală, și Movileștii, Țara Românească, unde Mihai trimisese pe tânăru-i fecior Pătrașcu. Soli se țeseau între poloni și Basta, pentru răpunerea viteazului de care începuse-a se teme. Ci el simți firele ițelor și trase iarăși spada: de astă dată o trase fără îngăduirea împăratului. La jumătatea lui mai era cu douăzeci de mii de ostași sub zidurile Sucevei. Straja leșească pieri zdrobită în picioarele cailor. Irimia era urât de popor pentru marea lui lăcomie de bani. Mai toată oastea pământeană îl părăsi și trecu de bună voie în tabăra lui Mihai, care dobândi astfel Moldova, aproape fără luptă. Biruitul fugi la Hotin și de-acolo-n Polonia. Biruitorul care-i vroia coroana și nu atât capul, nu-l urmări. La 1 iunie intră în Iași, primi jurământul boierilor ca „domn al Țării Românești, Ardealului și Moldovei”, lăsă țara în seama a patru fruntași ai lui, oameni de credință, și la 10 iulie era îndărăt la scaunul din Alba-Iulia, unde primea pe împuternicitul împărăției, căruia după multă zbatere îi răspica următoarele: Ardealul îl va ținea el în numele împăratului, el și coborâtorii lui de parte bărbătească. Nimeni altul nu se va putea amesteca în cârmuirea și dreptatea țării. Moldova și țara Românească rămân sub domnia lui ș-a urmașilor lui cu drept de moștenire „și pre feciori și pre feate”. I se vor da în război ajutoarele ce se dădeau și lui Sigismund, și un împuternicit al lui va fi îngăduit a sta întotdeauna la curtea împăratului.

Șubredă și înșelătoare alcătuire a lucrurilor omenești! Mihai se străduia să-și îngrădească pentru vremile viitoare rodul biruinței și agonisita trudelor lui, — el se-ngrija de ce va fi peste sute de ani, și nu se gândea la ce se poate întâmpla peste câteva luni! „C-așa e, zice cronicarul (Miron Costin), neștiutoare firea omenească de cele ce vor să fie pe urmă; că pentru un lucru sau două ce i se prilejesc pe voie, bietul om purcede desfrânat și-ncepe lucruri peste puterile sale ș-apoi acolo găsește pieire”.

Mihai era împresurat acum de-atâtea primejdii ș-atât de mari, încât numai poporul, cu dragostea-i făcătoare de minuni, l-ar mai fi putut scăpa, dacă pe această dragoste și-ar fi întemeiat de la început puterea lui de domn. Pentru asta însă el ar fi trebuit să spună celor îngenuncheați: Sculați-vă! Ar fi trebuit — și ce faptă mare și binecuvântată ar fi fost aceea -să rupă lanțurile unei robii de șase veacuri, și să redea pământul, pe care-și ridicase castele trufia maghiară, brațelor care l-au cuprins, l-au muncit și l-au păzit, din vremi ce nu se mai știu socoti.

Pe-atunci însă, o biată fărâmă de adevăr se cucerea mai greu decât o țară!

Mihai, cu firea lui de ostaș cinstit, neputând pricepe toată adâncimea vicleniei omenești, se răzemă pe credința nobililor unguri, care, sub zâmbetul prefăcut al fricii, ascundeau setea de răzbunare a celei mai înverșunate uri. Dar de-ar fi fost el domnul cel mai blând și mai milostiv din lume, și de i-ar fi umplut pe toți cu darurile bunătății și iubirii lui, și încă nu și-ar fi putut avea prieteni ascultători, cum se-nșela el a-i crede. Zadarnic îi ocrotea, puindu-se pavăza nedreptății lor împotriva norodului asuprit. Ei vedeau într-însul pe cel mai cumplit vrăjmaș al neamului lor, pe „valahul barbar”, care le-a cotropit țara, pentru a o împărți, în ziua când îi va veni bine „flămânzilor și desculților” lui.

Și, la început cu grijă și cu multă temere, apoi tot mai îndrăzneți și mai hotărâți, întinseră mrejele pieirii lui. Erau înțeleși între ei, înțeleși erau și cu Basta, și răscoala nu mai aștepta decât un semn, ca să izbucnească. Se grăbiră a-l da împrejurări, care poate nici nu intraseră în socotelile ungurilor. Fulgera a furtună dinspre miazănoapte. Polonii cu Movileștiii lor, ajunși cu tătarii și cu turcii, se găteau de războiul cel de mult plănuit, împotriva marelui dușman. Mihai scrise lui Basta să-i vie-n ajutor și chemă pe nobilii Ardealului sub steag. Basta veni s-astâmpere, zicea el, răscoala țării — dar iată că, spre marea uimire a lui Mihai se uni cu răsculații, — și-n ziua de 14 septembrie scria nemților, din tabăra lui de la Turda, unde nobilii îl primiseră cu strigăte de bucurie: „Mâine, sau cel mult poimâine, vom porni cu oștirea în contra valahului, care stă dincolo de Alba-Iulia cu oameni puțini”.

Într-adevăr puțini. Mihai avu durerea de-a vedea cum în câteva zile îl părăsiră, unul câte unul, cei mai de seamă generali ai lui, cu mai toată oastea străină pe care-o avea sub steag. Și toți aceștia, pe care-i iubise și-i ridicase la cele mai înalte trepte, și alții de prin toate olaturile ungurești, se duceau să sporească tabăra de la Turda. La început, mânia lui de om aspru, călit în războaie, avu ceva din descărcarea unei furtuni, — câțiva nobili prinși fură uciși, un oraș întreg fu pustiit și dat pradă flăcărilor. Apoi se îmblânzi, soli după soli trimise-n lagărul răsculaților să-i liniștească, să-i cheme la înțelegere, să-i îmbuneze, până se sfârși prin a se-ncredința că nu mai era nimic de-ncercat -nimic decât lupta.

Își ridică oastea, câtă-i mai rămăsese, și-n ziua de 16 septembrie, pe la toacă, se așeză într-o vale bine apărată, în fața satului Mirislău. Dincolo de sat, pe lunca Murășului, se zăreau albind corturile răsculaților. Mihai era cu inima-ndoită. Aci zicea c-așteaptă până i-o sosi și oastea din țară cu Pătrașcu, pe care-l chemase grabnic în ajutor, aci socotea să-nceapă războiul numaidecât, aci iar trimitea solie de pace, — la urmă se hotărî, nu însă cu înflăcărarea de altă dată și cu încrederea aceea oarbă care dă putere, și aripi, și noroc năzuințelor omenești, ci îngrijorat, c-un fel de neastâmpăr — purtându-se de colo-colo printre ostași, căutând parcă să-și risipească norii unei presimțiri urâte; poate că tocmai asta-l și făcu să ia mai iute o hotărâre.

Își potrivi tunurile pe-o frunte de tăpșan, rândui oastea de cu seară, și spuse călăreților să nu-și scoată șeile de pe cai.

Dar a doua zi dimineață, când să-nceapă lupta, vede, cu mirare, că Basta-și ridică tabăra și pleacă. Mihai, amăgit de mișcarea asta vicleană, nu mai stătu o clipă la gânduri. Nerăbdător, ca sub vraja unei vedenii, strigă: „Unde fuge câinele de italian!” și numaidecât, părăsindu-și minunea lui de loc ce-ar fi rămas poate Călugărenii Ardealului, porni cu zor s-ajungă pe vrăjmaș. Acesta, ieșind la șes, își potoli pasul cătinel, și, când îi veni bine, odată-și răsuci oastea-n loc, și bătălia se-ncepu. Până să-și pună rânduiala între ai lui, Mihai se și văzu cuprins din trei părți de oastea răsculaților, care, purtată cu o minunată iscusință, după două ceauri îi smulgea tunurile și-i arunca în Muraș aproape jumătate din călărime. O clipă rămase-nmărmurit. Apoi, tresărind ca dintr-un vis urât, își încordă iar toate puterile și, cu brațele-ntinse, strigând cuvinte ce nu se mai auzeau, alergă să-și mai adune laolaltă sfărămăturile oștii, din care nu mai rămăsese-n foc decât vro două mii de țărani, ce se luptau, bieții, la deznădejde, împresurați de vrăjmași. Dar toate erau în zadar. Îi mai rămânea viața, pe care, pentru marea, pentru nesfârșita putere de a spera, și-o prețuia încă. Nu mai era nici o clipă de pierdut. Desprinse de pe lance steagul țării și, strângându-l în sân, își repezi calul, în goană de vifor, spre Alba-Iulia. Ca un fugar intră în scumpa lui cetate, și ca un fugar ieși din ea, pentru totdeauna!

La Făgăraș, unde-și îmbrățișă plângând soția și copiii, ce-l credeau încă stăpânul Ardealului, îi veni veste că și Moldova e pierdută, și că leșii înaintează să-i cuprindă și țara lui de baștină și să puie domn pe Simion Movilă. Acolo îl găsi și Pătrașcu -dragul lui Pătrașcu: după multe greutăți și lupte la hotar, deabia răzbătuse, prin strâmtorile munților, cu vreo șase mii de ostași. Acolo soseau și rătăciții scăpați de la Mirislău, zgriburiți, hiravi, cu vedenia morții în ochi, strângându-se iarăși în jurul voievodului tăcut, îmbătrânit în câteva zile, ca-n zeci de ani.

Își socoti oastea ¬ avea cu totul vreo opt mii de oameni — o mână de suflete, pentr-o lume de dușmani. Cu cine să se bată? încotro să pornească? De cine să se apere-ntâi? Scrise lui Basta, care venea asupră-i cu oștile-i biruitoare, că e păcat să se verse-atâta sânge creștinesc, fără nici un folos pentru creștini, și că iată el se leagă a-și da ostateci soția și copiii, tot ce-i mai rămăsese pe lume, numai să-nceteze odată războiul acesta, un război pe care nici nu l-a vrut, nici nu l-a înțeles... Basta i-a răspuns, cu aspra mândrie a învingătorului, care-și urăște învinsul, ia răspuns să-și trimită numaidecât pe ai lui la Sibiu, drept chezășie-a păcii, — să părăsească Ardealul, și să stea cu oastea la porunca împăratului. Mihai primi. Putea face altfel? Primi, și zbură să-și apere țara. La 13 octombrie aținea calea năvălitorilor între Buzău și Ploiești. Luptă cu ei două zile și văzând că sunt mulți și nu-i va putea risipi cu biata lui oaste, se trase-ntr-un loc mai bun pe apa Teleajenului, sub pavăza codrului de la Bucov. Acolo așteptă pe vrăjmaș, cumpănind din gând rostul bătăliei, însuflețindu-și oamenii, vorbindu-le de Călugăreni, pe când în inima lui sângera încă rana înfrângerii de la Mirislău.

E în om o biruință ce răsare din adâncul puterilor lui sufletești și trăiește din încrederea-n el, în norocul lui, în... atotputernicia lui. În floarea ei leagă și rodesc toate izbânzile lui de-afară. Îmblânzitorul de fiare intră liniștit în mijlocul tigrilor înfuriați și-i încremenește c-o privire — privirea aceea e semnul biruinței lui dinlăuntru și taina celei de-afară: o clipă însă, numai o clipă să se clatine-n el biruința aceea, cu vraja aceea din ochi, și fiarele se vor arunca asupră-i și-l vor sfâșia.

Ce mândru crescuse-n sufletul mare-al marelui voievod biruința aceea scumpă! și ce bogat înflorise! Dar a venit o vijelie, groaznica vijelie de la Mirislău, și toată floarea i-a spulberat-o...

Mihai era întărit pe Teleajen, aproape ca și la Călugăreni. Avea ș-aicea vale, și codru avea, și apă — dar nu mai era suflet în ele, nu mai era credința de la Călugăreni.

Vrăjmașul sosi. Bătălia pornită-n zorii zilei de 20 octombrie, ținu până seara târziu. Și ceea ce nu putuse face marele SinanPașa c-o sută de mii de turci, făcură Zamoiski și Movilă cu treizeci de mii de poloni și zece mii de moldoveni.

Mihai nu mai avea armată. Noaptea îl lua sub ocrotirea ei și-l duse codrului, pustiului, ca pe-un făcător de rele. Singur era, pribeag și fără adăpost: fugea în neștirea lui Dumnezeu cel ce stătuse domn peste trei țări, viteazul de care-atâta lume s-a temut... „Orb norocul la suiș, zice cronicarul, și alunecos a stare pe loc, — grabnic și de sârg pornitor la coborâș”.

Peste-o lună, ieșea iar în luminiș cu oaste nouă, sub steagul pe care-l purtase-n sân, sub steagul țării ce nu mai era a lui. În lunca Argeșului se-ntâlni cu domnul, așezat de leși în scaunul lui de la Târgoviștea, cu Simion-Vodă; și-n cele dintâi rânduri ale dușmanului avu durerea de-a vedea, îndreptându-și arma asupra-i, pe vechii și scumpii lui tovarăși de vitejie, pe frații Radu și Stroia Buzescu! Pe frații Buzești, care-aveau 128 de moșii în țara păzită de sabia lui, și-n care el nu mai avea nimic, nici măcar dragostea boierilor, cărora le jertfise ocina, brațele și cele mai sfinte drepturi ale țăranului.

Ursita nu-i cruța nici una din amărăciunile căderii. Parcănadins îl ridicase la-nceput așa de sus, — pentru a-i găti o prăbușire mai grozavă.

Mihai fu biruit și de astă dată. Ce putea face c-o biată oaste de strânsură, alcătuită din oameni săraci, vlăguiți, desculți la vreme de iarnă, aruncați pe drumuri de bântuirile cumplite ale turcilor și polonilor, ce zvântau țara pe-ntrecutele!...

În hrisovul din 10 mai 1654, prin care Constantin Basarab întărește Buzeștilor stăpânirea peste cele 128 de moșii se văd pomenite: vro 20 de moșii cumpărate de Radu Buzescu, în zilele lui Mihai Viteazul, de la moșneni sau răzeși sau kneji cum se mai numeau pe atunci. Și deslușirea, pe care-o face hrisovul la sfârșit, deschide ca o ferestruie spre vremile acelea de jale și de urgie: „Aceste sate au fost cnejii și cu moșiile lor de mai înainte vreme. Apoi când au fost în zilele răposatului Mihai voievod, leat 7102 (1594), ei văzând atâta nevoie și greutăți pentru biruri, și neavând cu ce să se plătească de greutățile lor, au venit la jupân Radu clucerul Buzescu, fiind atunci vel-spătar, și de-a lor bună voie s-au vândut vecini, ei cu toți fiii lor și cu toate părțile lor de moșie pre bani gata„. — Robi „de bună voie”!

Iarăși învins, iarăși fugar prin coclaurile munților... Gândul marelui nenorocit zbură la împăratul Rudolf: să-și caute, că-și ceară dreptatea, dreptatea lui domn și de ostaș al crucii, lovit de însuși omul împăratului, și urgisit de creștini, mai rău decât de cei mai avani păgâni. Și-n puterea iernii, prin locuri ascunse, c-o ceată de vro șaptezeci de tovarăși de pribegie și de speranțe, Mihai își părăsi țara, scumpa lui țară, pe care navea s-o mai vadă. Cu multă pază, prin multe primejdii trecând, și după multe greutăți ajunse la Viena de anul nou. Anul nou!... Câte nu s-ar putea întâmpla într-un an!... Scrise pe larg împăratului, îi desluși toate cum s-au petrecut, și-l rugă să-l primească, pentru a-i putea spune din viu graiu tot păsul, și a-și desface în sfârșit faptele și cugetu-i curat din pânza de minciuni, în care de-atâția ani le-nvăluie ura vrăjmașilor lui.

La Curtea de la Praga mergeau toate-ncet, și poate că Mihai ar fi așteptat și mai mult dacă cele petrecute-n Ardeal n-ar fi dezvălit nemților deodată și de nedreptatea luptei și zădărnicia biruinței de la Mirislău. Ungurii cât s-au văzut scăpați de Mihai, n-au mai cătat la Basta, „omul nemților”, și Sigismund, vechiul lor Sigismund care-și aștepta la Botoșani isprava mrejelor întinse, fu chemat iarăși să fie domn. — Drept e că nici nu s-ar fi putut găsi pe lume un stăpân mai potrivit pentru asemenea supuși, cum nici supuși mai vrednici de-asemenea stăpân.

La 1 martie Mihai se-nfățișă la Praga înaintea împăratului, care-i da, cu întreaga lui încredere, o sută de mii de galbeni să-și tocmească oaste și să meargă numaidecât împreună cu Basta, să cuprindă iar Ardealul. Când a ieșit de la Rudolf simțea, ca și cum i-ar fi crescut aripi. Toată lumina, toată tinerețea, toată primăvara de-afară erau în sufletul lui.

Își strânse oaste. Pe la-nceputul lui mai se-mpăca, la Cașovia, cu Busta și, peste două luni, erau la Maitin în hotarul Ardealului, fiecare cu oastea lui, de câte zece mii de oameni. Sigismund, cu treizeci de mii de ardeleni, se așezase pe măgura de la Goroslău, aproape de Cluj. Acolo s-a dat bătălia, în ziua de 3 august, o bătălie crâncenă, înveninată de răcelile trecutului, de ura și setea de răzbunare a fiecăruia din cei trei povățuitori de oști. — Înainte de asfințitul soarelui tunurile amuțiră: Ardealul nu mai avea nici domn, nici apărători. Și pe când Sigismund fugea deznădăjduit spre munții Moldovei, biruitorii își împărțeau cele 130 steaguri și pleanul rămas pe câmpul de luptă. Cine era să fie-acum domnul Ardealului? Întrebarea asta se ridica, tot mai încărcată de griji, în sufletul celor doi harnici și credincioși scutari ai împăratului. Fiecare-și trimisese, cu osebită solie la Praga, partea lui de steaguri. Mici neînțelegeri se iscau la tot ceasul. Își mutară tabăra-n câmpia de la Turda, țiindu-și fiecare oastea lui deoparte. Când își vorbeau, în ochii lor erau sclipiri de paloș. Cum se grămădesc norii pregătitori furtunii, așa se adună-n sufletele lor învrăjbite întunericul urii, mânia pe care de-abia și-o mai puteau stăpâni. Cearta izbucni de la-mpărțirea tunurilor, ș-o înteți împărțirea puterii, pe care și unul și altul vroia s-o aibă întreagă. Basta chibzuia cuprinderea cetăților ardelene, dar înadins parcă nu lua nici o hotărâre. Corturile lor erau departe unul de altul ca la o bătaie de pușcă. Mihai ardea de nerăbdare să plece mai întâi la Făgăraș unde-și avea soția și copiii, ținuți de unguri la închisoare: tocmai era în ropotele plecării, când veni un ostaș din tabăra lui Basta să-l cheme la sfatul de război. Mihai nu se duse. Asta era în ziua de 8 august, pe la toacă. Își pregătise toate de cu seară, și spuse călăreților ce-aveau să-l însoțească să pornească de cum s-o crăpă de ziuă că el îi va ajunge pe drum. A doua zi dimineața, pe când se gătea și el de plecare, se pomeni deodată c-o ceată de nemți și de valoni dând busna-n cortul lui. Căpitanul Beauri îi spuse că, din porunca lui Basta, îl arestează. Beauri era foarte palid la față, și-i clănțăneau dinții ca de friguri. — „Eu prins?” Atâta doar apucă să zică Mihai și, întorcându-se să-și caute sabia, fu străpuns pe la spate de sulița unui valon. În aceeași clipă un gealat c-o izbitură de topor îi zbură capul de pe umeri, — cap și trup căzură, izvoare de sânge, la picioarele ucigașilor.

Așa s-a sfârșit, la 43 de ani, în dimineața zilei de 9 august 1601, cel mai cinstit și mai viteaz ostaș al celor mai fățarnice și mai mișcătoare vremi.

Toate-n viața omului acestuia au fost mari și vijeloase: speranțele ca și amăgirile, bucuriile ca și durerile, biruințele ca și înfrângerile — strașnic și fulgerător, a fost în uimitoarea lui înălțare, ca și-n tragica lui prăbușire. Erou al crucii, al nostru și al tuturora, erou în toată larga putere a cuvântului, Mihai rămâne una din cele mai strălucitoare figuri în istoria omenirii.

În el românii, toți românii și-au văzut, în scăpărarea unei clipe de noroc, pe-ntâiul izbânditor al celui mai scump vis al lor, — încețat, nepriceput încă pe-atunci, vis încă și azi — din ce în ce mai deslușit însă, din ce în ce mai luminat de raza dreptății ce va să vie.

Țările române în veacul al XVII-lea

Mihai nu izbutise-a uni decât pentr-o clipă cele două țări-surori: le va apropia mai mult locul acelorași dureri. Cu moartea lui se rupe șirul de domni întemeiat pe părinteasca moștenire, lungul șir al Basarabilor, cum se rupsese și-n Moldova, cu groaznicul sfârșit al lui Răzvan-Vodă, șirul Mușatinilor.

Pe mormântul marelui erou adoarme vitejia neamului românesc, ce pare a-și fi dat în Mihai fulgerarea celei din urmă puteri, cu strigătul celei din urmă speranțe de mântuire. Contenesc aici luptele pentru neatârnare ale celui mai vrednic și mai vânjos popor din răsăritul Europei. De-acum, istovite, în viforul nopții fără de liman, pierzând cârmă și vâsle, cele două țări se lasă-n voia valurilor.

Încercarea leșilor de a le apuca și stăpâni prin Movilești — care-și cumpără moșii în Polonia cu banii strânși din muta îndurare a românilor — își dezvăli peste câțiva ani toată zădărnicia ei. Pentr-o asemenea ispravă uneltele erau slabe, și mâna care le purta.

Aleși de țară sau trimiși de-a dreptul de la Constantinopol, domnii noștri — pentru lungă și amară vreme de aci înainte -nu mai sunt decât niște vechili ai sultanului, Moldova și Țara Românească se cheamă „Grădina padișahului”, grădină frumoasă și bogată, pe care însă nime n-o mai păzește! O pradă polonii, o pradă ungurii, o pradă tătarii — și ce mai rămâne, ia domnul, iau turcii care-l țin, iau grecii care-au mijlocit pentru el și l-au împrumutat cu bani, ca să-i cumpere „firmanul”.

Radu Șerban care smulsese din mâna lacomă-a lui Simion schiptrul lui Mihai, cearcă și el umbra ocrotirii germane, s-ajută pe Basta care nu se putuse bucura de rodul nelegiuirii lui, să cuprindă iar lunecosul Ardeal. Și nu s-a dovedit zadarnic ajutorul lui. Dar ce scump a plătit, și el și țara, biruința de la Râșnov și cele 32 de steaguri ungurești, pe care le-a trimis împăratului Rudolf! Că Ardealul s-a smuls iar din arcanul nemților, și Gavril Batori, nepotul cardinalului, cum s-a văzut la cârma țării și-n fruntea oștii, s-a și aruncat, la sfârșitul anului 1610, cu setea răzbunării, asupra lui Radu. Acesta, nepregătit de luptă, a fugit în Moldova, și-n urma lui a fost una din cele mai grozave pustiiri pe care le-au pomenit românii. „Nimic nu fu cruțat, povestește-un scriitor al acelor vremi, nici biserici, nici mânăstiri, ele fură prădate nu numai de aurul și argintul lor, ci și de coperământul lor de plumb. Mormintele fură deschise și icoanele sfinților despoiate de tot argintul, aurul și podoabele lor. Poporul de jos se afla în starea ce mai de jale, fiind nevoit pe un ger cumplit a rătăci prin păduri. Țăranii ce-au fost găsiți pe la vetrele lor au fost schingiuiți în chipul cel mai sălbatic de secui și haiduci, prin toate chinurile siliți să scoată bani, și după aceea tot uciși”... În vremea asta oardele tătarilor, aduse chiar de-un nepot al Movileștilor, bântuiau Moldova, cu învoirea turcilor. Iar dedesubtul acestor învăluiri năprasnice, se furișează una și mai cumplită. Ea se-ntinde încet, ca umezeala în pereții unei case, și cuprinzând din toate părțile puterile vieții românești, le soarbe și le istovește pe-ndelete: E tăcuta învăluire-a grecilor. Șireți, și stăruitori în munci ușoare, vânturători ai limanurilor, din vremi străvechi cunoscători de limbi, de țări și de suflete omenești, acești urmași scăpătați ai celui mai nobil și mai glorios popor din lume, ne mai încăpând în țara lor săracă, umilită, acoperită de jale ca un măreț cimitir, își căutau în lumea toată îndestularea, pe care de mult nu li-o mai putea da patria lor. Corăbierii pe mări, negustori și zarafi în cetăți, preoți și călugări la Sfântul Munte și-n tot Răsăritul creștin, ascunzând și sub rasă aceleași vicleșuguri și aceeași lăcomie de bani; tălmaci și grămătici, din ce în ce mai căutați la curtea sultanului, mijlocitori iscusiți de târguri și de învoieli între turci și celelalte puteri, grecii ajung să cucerească fără arme și fără vitejie, cetăți și țări, pe care le stăpânesc, din umbra unei tărăbi, mult mai puternic decât din înălțimea unui tron. Împrăștiați de nevoi, uniți însă într-un singur mănunchi sufletesc, prin adânca evlavie a trecutului, ei își au ca un fel de capitală a răsfiratei lor stăpâniri în mahalaua Fanar din Constantinopol. De aci își întind mrejele, subțiri la început ca firele pânzei de paianjen, de-aici se-mprumută banii, cu care se cumpără scumpele și neașezatele domnii ale țărilor noastre, de-aici ni se trimit, sub pulpana fiecărui domn, slujbași din ce în ce mai mulți, din ce în ce mai tari și din ce în ce mai lacomi, de-aici au să ne vie domnii care, mai bine de-o sută de ani, vor sta risipa și batjocura gospodăriei lui Mircea ș-a lui Ștefan cel Mare.

Început cu mișeleasca ucidere a lui Mihai, veacul al șaptesprezecelea pare a nu fi decât o lungă și dureroasă pregătire a poporului nostru, pentru această grea îngenunchere în pragul pieirii. Boierii se gândesc numai cum să-și scape capul și averile lor. Unii caută încuscriri cu grecii din Fanar, alții pleacă-n pribegie — puțini mai au frumoasa mândrie a strămoșilor, care-și prețuiau cinstea — a lor ș-a țării — mai mult decât viața.

Desele schimbări de domn aduc în cel dintâi 33 de ani ai veacului acestuia atâția greci ș-atâta asuprire, încât iar încep țările a se sparge și oamenii a se sălbătici. O încercare de răscoală, în Moldova sub Radu Mihnea și-n Muntenia sub Alexandru Iliaș e înăbușită în sânge. Peste cincisprezece ani boierii urzesc iar stârpirea grecilor. De astă dată ei cumpără puternicul sprijin al lui Abaza, pașa Silistrei, și, prin el, izbutesc a face domn în Muntenia pe Aga Matei Basarab, în primăvara anului 1633 și-n Moldova pe vornicul Vasile Lupu, în vara anului 1634.

Dar împotriva grecilor nu se putea domni, și cei doi gospodari vor să domnească. Deci îndată ce-și văd visul cu ochii se-nconjură și ei de greci, și tot lor li-ncredințează bogățiile și slujbele țării.

Vasile Lupu își avea și oastea alcătuită mai toată numai din greci, și poate că și lăcomia lor îl va fi împins la acel nenorocit război împotriva lui Matei Basarab, în locul căruia umbla să-și puie pe feciorul lui, ca să aibă și Țara Muntenească în stăpânirea lui. „O, nesățioasa hire a domnilor spre lățire și avuție oarbă, zice Miron Costin, pre cât se mai adaoge, pre atâta râvnește! Pohtele domnilor și împăraților n-au hotar; având mult, cum n-ar avea nimica le pare; pre cât le dă Dumnezeu, nu se satură; având domnie, cinste, și mai mare și mai late țări poftesc... „Zece Derviși pe-un covor pot încăpea, iară doi împărați într-o țară nu încap, spune un proverb turcesc”.

Din luptele acestea a ieșit pururea biruitor viteazul bătrân Matei Basarab. Dar bucuria și adevăratele foloase erau ale turcilor. Puterile voievozilor se măcinau între ele; după fiecare luptă, și biruit și biruitor trebuiau să trimită câte-o nouă sumă de bani, ca să fie din nou întăriți în domnie. La Constantinopol se păstra întotdeauna, în iatacul vizirului, câte-un domnișor „de sămânță”, și vai de „vechilul” care nu putea da cât și de câte ori i se ce cerea! Că soarta lui era în mâinile turcilor, și foarte ușor se putea-ntâmpla ca, odată cu domnia, mazilul săși piardă și viața.

Văzând de la o vreme cei doi gospodari câtă stricăciune și risipă-și aduc unul altuia, au făcut pace și s-au întors cu grijă spre multele nevoi dinlăuntru. Ș-au avut și dinspre partea turcilor liniște și îngăduire, cum n-au avut alți domni. La fiecare trei ani își cumpărau alt firman; c-așa umblau acum domniile, numai pe trei ani. Își plăteau regulat haraciul, care sporea din ce în ce, trimiteau daruri scumpe ocrotitorilor de la Stambul și căutau, pe cât puteau, să-mpace și țara, de care li-era milă, dar și pe greci, de care se temeau.

Așa c-au dăinuit în domnie Vasile Lupu 19 ani și Matei Basarab 21 — o adevărată minune pe vremile acelea viclene și neastâmpărate. Ș-au clădit biserici, au înzestrat mânăstiri și pe unele cu zid le-au împresurat, și le-au întărit ca pe cetăți, de țineau în ele tunuri și oaste pentru zile de-nvăluiri; ș-au însuflețit iar țara, adunând pe fugari, dându-le pământuri, și urzind „slobozii”, sate scutite de bir și de slujbe, în preajma mânăstirilor și-n siliștile de pe lângă târguri.

Cărturari, descâlcitori amestecatelor vremi încep să-nșire-n frumosul grai românesc, mult zbuciumata viață a neamului nostru, școli și tipografii în orașele de scaun și pe la mânăstirile mai bogate — cărți de rugăciuni și pravili se alcătuiesc, și, pentru-ntâia oară-n biserici, de la una din cele două străni, începe să răsune și-n limba țării cântarea liturghiei ce se crezuse până atunci că numai în slavonește și-n grecește poate fi auzită de Dumnezeu. Ca de-un fior de primăvară încep să se dezmorțească și să iasă-n lumină puterile sufletești ale neamului românesc. Dar mișcarea pornită, înviorarea asta obștească, e asemeni fiorilor amăgite de căldura timpurie a celor dintâi zile frumoase, îndărătul cărora pândește înc-o toană de iarnă.

Un răstimp de răsuflet — și valurile reîncep. În toamna anului 1650 tătarii potopesc Moldova. — Nu-și aduceau aminte bătrânii, de când se știau ei, să mai fi pomenit o așa de vajnică bântuire.

Miron Costin, pe vremea aceea băietan de vreo 17 ani, scrie mai târziu în cartea de însemnări a Moldovei, începută de vornicul Ureche: „Vasile-Vodă văzându-se la grijă și spaimă ca aceea, că luase tătarii până sub târg hergheliile și a slujitorilor cai au apucat, au pornit pre doamna-și împreună cu casele boierilor prin frânturile codrilor, pre la Căpotești spre Cetatea Neamțului; apoi și singur Vasile Vodă n-au ținut multe zile scaunul, ce s-au mutat den Iași în niște poieni, în codrul Căpoteștilor; și s-au așezat acolo în codru cu curtea, lăsând în Iași puțintei dărăbani de apărarea curții, care, dacă au văzut mulțimea de tătari den ceas adăugându-se, și cu cazacii amestecați, au lăsat cu noapte curtea pustie, și au ieșit și aceia. Și au ars atunci tot orașul; unde și unde au rămas câte o dugheniță; curtea domnească, casele boierești, tot orașul, într-o mică de ceas, cenușă s-au făcut; iară mânăstirile au hălăduit, că n-au vrut cazacii să dodeiască din porunca lui Hmil hatmanul, și tătarii n-au putut, că erau și oameni cu sinețe închiși prin mânăstiri. Numai la mânăstirea Treisfetitelei, oameni ce-au fost acolo închiși, acolo le-au venit primejdie; că arzând târgul, din para focului s-a aprins și mânăstirea. De ce, au căutat o samă de oameni, de arșița și de groaza focului, a ieșire pe o portiță ce este pe zid pe despre Bahlui, și acolo au luat pre mulți oameni în robie tătarii, și mulți și în heleșteul Bahluiului s-au înecat de groaza robiei. Au oblicit sultanul și Hmil hatmanul de fuga lui Vasile Vodă, și au trimis un mârzag la Vasile Vodă întrebându-l, că ce au fugit din scaun? De șagă este întrebare ca aceasta la vreme ca aceea”.

Și cum o nenorocire de obicei nu vine singură, iată că după ce se retrage potopul tătarilor, încep frații între dânșii iarăși să se-nvrăjbească. Porneala se face de la Gheorghe Ștefan, logofătul lui Vasile Lupu. Îmbogățit din mila stăpânului și răbdarea norodului. Gheorghe Ștefan cugetă că nu i-ar sta rău pe cap coroana domnească . Pleacă din țară, capătă sprijin de la Matei Basarab și de la Racoți, domnul Ardealulului, și vine cu război asupra lui Vasile Lupu. Biruitor la început, biruit în urmă, fuge la domnul Munteniei. Vechea ură dintre cei doi voievozi se redeșteaptă. la Finta, pe lunca Ialomiței, din nou își măsoară puterile, și din nou bătrânul Basarab învinge. Fără oaste, numai cu ce-i pe el, Vasile Lupu fuge — și fuga asta e începutul prăbușirii, din care nu se va mai ridica.

De jos pornise acest învăpăiat fecior de albanez, și până la cea mai înaltă treaptă ajunsese. Era viteaz, și harnic la treabă, ți iubitor de țară, și om cu multă-nvățătură pentru vremile-acelea. Dar firea lui aprigă îl împingea mereu la lucruri nesocotite, și ceea ce a dobândit cu istețimea și vrednicia minții, a pierdut cu neastâmpărul și nesațul inimii lui.

Zice iarăși Miron Costin despre căderea asta, de multă jale și de adânc înțeles învăluită: „Precum munții cei înalți și malurile cele înalte, când se năruiesc de vro parte, precât sunt mai înalți, pre atât și durăt fac mai mare când se pornesc, și copacii cei mai nalți mai mare sunet fac, când se coboară. Așa și casele cele nalte și întemeiete cu îndelungate vremi, cu mare risipă purced la cădere când cad. Într-acel chip și Gheorghe Ștefan Vodă când era logofăt mare, au fost șăzând odată în divan cu toiagul în gură: iar Iordache Cantacuzino cel bătrân, vel vistiernic: „Ce zici în fluier dumneata, logofete?” Iară el a răspuns: „Zic în fluier să mi se coboare caprele de la munte, și nu mai vin”. El a răspuns în pildă, și alții nu s-au priceput că el așteaptă oștile ungurești să vie preste munte. Ion Neculce (O samă de cuvinte) casa lui Vasile-Vodă, de-atâția ani întemeiată, cu mare cădere și risipă, și apoi la deplină stângere au purces de-atunci”.

Gonit din țara-n care fusese atotputernic și pe care n-avea s-o mai vadă, ajunge, după zadarnice-ncercări de a se mai ridica, în închisoarea celor șapte turnuri de la Constantinopol. Soția și copiii, și tot ce e avut el pe lume, sfetnici credincioși, curți împodobite, odoare scumpe, averile lui toate cad în mâinile noului domn, Gheorghe Ștefan.

Voievodul Munteniei nu e nici el mai norocos. O răscoal' a seimenilor lui și uneltiri de-ale boierilor, pururea nemulțumiți, îi amărăsc cele din urmă clipe ale vieții. Pe unii cu bani, pe alții cu sabia-i împacă, și stă paznic țării până la sfârșit. În ziua de 9 april 1654 — un an după izbânda de la Finta -Matei Basarab se stinge-n scaunul lui de la Târgoviștea.

Gheorghe Ștefan Vodă după ce au prins pe Toma Vornicul Cantacuzino în Suceava, l-au îmbunat până a aduce pe fratele său Iordache Cantacuzino din țara Leșească, cu giurământ, de la Camenița; și apoi prinzând pe amândoi frații, i-au închis pre amândoi frații, împreună cu doamna lui Vasilie Vodă, la Buciulești, și acolo multă groază le făcea, și umbla noaptea cu luntre pre apa Bistriței, de-i speria că-i vor răsturna în Bistrița. Și le-au luat tot ce au avut, și sate, și haine, și odoare, și bucate și bani gata nouăzeci de mii de galbeni de aur ungurești! Și au trimis pe armașul cel mare pre Hăbașescul, să-i omoare; ce Hăbășescul nu s-au grăbit cu moarte; și au scris în două rânduri Gheorghe Ștefan Vodă numai să-i omoare. Iară al treilea rând scriind Gheorghe Ștefan Vodă la armașul Hăbășescul numai să-i omoare, și stând cărțile gata pre masă, într-un acel ceas a sosit un căpitan din țara Muntenească, anume Ușurelul, cu cărți de la Constantin Vodă Basarab, domn nou, poftind cu scrisoare pre Gheorghe Ștefan Vodă să-i sloboade pre acei doi boieri, să nu-l omoare; iară de-i va omorî vor strica prieteșugul și să fie gata de război. Și Gheorghe Ștefan Vodă nu știa nimica de moartea lui Matei-Vodă, că cum a murit Matei-Vodă au și rădicat domn pre Constantin Vodă slujitori, și boierii și țara. Întru acel ceas au căzut cu rugăminte Constantin Postelnicul Cantacuzino, fratele Tomei Vornicului și al lui Iordachi vistiernicului, de au scris Constantin Vodă Basarab la Gheorghe Ștefan Vodă, precum s-au pomenit mai sus. Și căpitanul acela ce au venit cu cărțile într-o zi și într-o noapte din București de au agiuns la Iași, i-au pus muntenii nume de atunce Ușurelu, carele, după aceea, multă milă au avut de la Cantacuzinești; și așa, cu această tâmplare, i-au iertat Gheorghe Ștefan Vodă pre acești doi boieri, și le-au dat moșiile înapoi; iară altă nimica nu le-au dat ce le luase. Ion Neculce (O samă de cuvinte)

Boierii aleg domn pe Constantin șerban Basarab, un fecior din flori al lui Radu-Vodă șerban. Sultanul dă întăritura cuvenită, plătită de astă dată aproape c-un milion de lei.

Drept și milostiv e domnul, dar vremile-s covârșitor de grele. Sleindu-se vistieria și nemaifiind chip de ținut oastea cea multă de lefegii aduși din toată lumea, boieri sfătuiesc pe domn să dea drumul seimenilor.

Dar aceștia nu vor să plece, și brațele plătite de țară ca s-o apere, se-ntorc împotriva ei. Aleargă s-o scape Racoți cu ungurii lui, și după ce sfarmă oastea îndârjită a seimenilor, buluciți la șoplea pe valea Teleajenului, pornesc jafurile și cruzimile ungurilor, mult mai sălbatice decât ale răsculaților. — Racoți cere lui Constantin șerban, în schimbul „binelui pe care i-l făcuse”, să vie și el alături de Gheorghe Ștefan, domnul Moldovei, la războiul ce-l plănuia împotriva leșilor. Turcii, aflând, îi mazilesc pe câteșitrei, și alt val s-abate peste țările române.

Oaste de turci și de tătari, după ce așează pe Radu Mihnea-n scaunul de la Târgoviște și pe Gheorghe Ghica -n scaunul de la Iași, pradă, sub ochii noilor domni, cele două grădini, rămase Ghiica-Vodă, de neamul lui fiind Arbănaș, copil tânăr, au purces de la casa lui la țarigrad să-și găsească un stăpân să slujească, și cu dânsul s-au mai luat un copil de turc, iar sărac, din satul Kiupri; și mergând amândoi dimpreună la țarigrad, multe vorbe bune au vorbit de vor găsi pită să se caute unul pre altul. Și au zis Ghica Vodă: „tu ești turc, poți să ajungi să fii om mare; și ce mi-i face pre mine atunci?” Iară turcul au zis atunce: „de voiu fi eu om mare, te voi face de vei fi mai mare în Kiupri judecător.” Și mergând în Țarigrad s-au despărțit unul de altul să-și caute stăpâni. Deci copilul cel de turc a nimerit la un agă, ce era de curtea împărătească; și au slujit așa, din stăpân în stăpân, până au ajuns de era pașa; și fiind pașa sărac, avea un prieten Musaip împărătesc, și pre acea vreme se tâmpla de era multe zurbale în Țarigrad de nu se mai putea așeza Poarta. Deci, Kiupruliul au zis către acel prieten Musaip de casa împărătească: „de m-ar pune pre mine fără paznic și fără îngrădire. Căci nici Mihnea, nici Ghica, domnii anului 1658, și nici urmașii lor, pentru lungă și amară vreme de aci încolo, nu sunt străjeri vrednici și gata de jertfă, nu sunt mântuitorii pe care-i cer marile dureri ale poporului român. Oastea se împuținează, birurile se-nmulțesc, — domnii se schimbă din ce în ce mai des, și de numele lor nu se mai leagă nici o ispravă, nici măcar o încercare vrednică de luare aminte. Când nu-s deajuns banii ce se cară la Țarigrad, pentru dobândirea ori păstrarea unei domnii, vin oștile vecinilor, tătari, leși sau maghiari, aduse, urgie pe biata țară, tocmai de cei care s-ar cădea s-o apere. Stepene de scoborâre sunt domnii românilor de aci încolo, și chiar atunci când se arăta câte unul mai vrednic și mai îndelung stăpânilor, el pare a nu mai însemna decât un popas doar în această cumplită prăbușire. La Constantinopol, împuterniciții Apusului rămân uimiți de bogățiile ce se storc din țările noastre și de marea putere de îndurare a poporului român. vezir, eu aș potoli zurbalele aceste”. Iară împăratului i se supărase cu zurbalele, și se miră ce va face, și întrebă sfat și pre unul și pre altul; și aflând vreme acel Musaip împărătesc au spus împăratului că este un pașă sărac, și el zice să-l pui Măria ta vezir, că a potoli toate gâlcevile aceste pre carele îl cheamă Kiupruliul. Deci împăratul îndată l-au adus, și l-au pus vezir, îndată au și pus de au strigat oaste, și pre altă parte au început a tăia capetele celor vicleni până i-au speriat, de au așezat toate zurbalele; și au rămas vezir lăudat la turci, precum s-au văzut și se vede și până astăzi neamul lui. Iară Ghica-Vodă, intrând în țarigrad au nimerit la Kapikihăile moldovenești de au slujit; apoi au venit la Moldova cu neguțitorie; apoi la Vasilie-Vodă tot de un neam arbănaș, și vrând și Dumnezeu, au agiuns de au fost Kapi-Kihale la Țarigrad, și vornic mare aice în Moldova. Deci, tâmplându-se atunce, la vremea lui Gheorghe Ștefan Vodă, de au fost la Poartă cu alți boieri, vezirul văzându-l l-au și cunoscut cine este, iară Ghica-Vodă nu-l cunoștea pre vezirul. Deci, vezirul Kiupruliul au și chemat pe haznetarul lui și i-au zis în taină: „Vezi cel boier bătrân moldovan ce stă la divan să-l iei și să-l duci la odaia ta, până s-a ridica divanul, și apoi să-l aduci la mine în taină că-mi trebuiește”. Iară Ghica-Vodă, după ce-l luase dintre ceilalți boieri, se speriase tare că nu știa povestea ce este; și după ce sau ridicat divanul și l-au dus la vezirul, l-au întrebat vezirul ce om este,

Pe fundul acesta întunecat strălucesc, de-a pururi slăvite, numele celor dintâi cărturari ai noștri: Ureche, Miron și Nicolai Costin, Neculce, Cantemir, în Moldova; călugărul Mihail Moxa, Constantin Căpitanul (Filipescu), Radu Greceanu, în Muntenia.

În anul 1660 e o așa secetă și uscăciune în toată Moldova, că nu se zărește frunză pe copac, și drumurile nu se mai osebesc de țarine, și vitele mor pe câmp, și oamenii mănâncă papură uscată, de unde i s-a și tras porecla de „Papură-Vodă” domnului de-atunci, noului domn ștefăniță, un copilandru de vro 16 ani, fecior lui Vasile Lupu.

În anii următori a fost, chipurile, belșug și s-au făcut de toate; da ce folos? Că domnii ce se perindară ca: Eustațiu Dabija „ce bea vinul cu oala”, și Iliaș-Vodă ce nici limba țării n-o știa, și mai ales Gheorghe Duca , vestit pentru patima banilor — se năpusteau lacomi asupra țării, și mai rău decât lăcustele prefăceau belșugul în foamete.

„Că era țara plină de oameni, și cu hrană și cu agonisită bună. Iară în al treilea an al domniei lui, în anul 7180 (1672) ridicatu-s-au hânceștii cu toții orheienii și lăpușnenii cu oaste asupra lui, pentru urâciunea grecilor ce adusese pre muți de la Țarigrad, și mai ales pentru Cupărești ce erau aice în țară. Deci viind Hâncul și cu Durac și de unde este, și au zis: „Cunoaște-mă pre mine, au ba?„ Iară GhicaVodă s-au spus de unde este de locul lui, iară a cunoaște pre vezirul Kiupruiul, s-au spus, și au zis: „ții minte ce am vorbit când veneam amândoi pre cale? și au zis: de ai uitat tu, dară eu n-am uitat: și iată că te voi face domn în Moldova; numai să taci mulcum„. Iară GhicaVodă au și mers de i-au sărutat mâna, și s-au rugat atunci pentru stăpâne-său să-l lase să fie domn, să nu-l mazilească. Iară vezirul au răspuns: „acum deodată îl las să fie: iară mai pre urmă cuvântul meu gios nu-l voi lăsa; ce te voiu face pre tine„. Și pe urmă chemând la Poartă pre Gheorghe Ștefan Vodă să meargă, au pus pre Ghica-Vodă domn în Moldova, după cum scrie letopisețul. Așa au fost povestea ieșirei celor doi oameni, Kiupruliului vezirului și Ghică-Vodă: că unde este voia lui Dumnezeu se biruiesc toate firele omenești.”

Ion Neculce (O samă de cuvinte)

Pe vremea aceea turcii purtau război cu polonii și noi trebuia să hrănim oastea-mpăratului. Domnul căruia pașa îi poruncea ca unei slugi, și-l amenința cu bătaia, trebuia să-ngrijească de drumuri, de poduri, de fân, de conace, de toate ¬ și cât se vânturau turcii prin țară și pe la hotare, nici el, nici boierii, nici norodul nu mai aveau chip să răsufle de sălbătăciile lor.

Și când plecau turcii, veneau tătarii, și când plecau tătarii veneau leșii — iar grecii forfoteau în toate părțile, negustorind și sufletul din om, vânzând și cumpărând de la țolul săracului pân' la mitra vlădicilor și pân' la coroana domnilor.

De patru ori și-a cumpărat coroana Duca-Vodă. Se spuneau basme de bogățiile lui. Și cum a sfârșit-o!... Ridicat de la masă, chiar în ziua de Crăciun, din porunca lui Petriceicu-Vodă, batjocorit, despoiat până și de hainele de pe el și trimis surghiun în Polonia, unde-a și murit.

„Când îl duceau pe drum, zice Ion Neculce, îl pusese într-o sanie cu doi cai, unul alb și unul murg, și cu hamuri de tei, ca vai de dânsul, ocări și sudălmi de auzea cu urechile; și alungând spre Suceava la un sat, au poftit puțintel lapte să mănânce; iară femeia, gazda, i-au răspuns: „N-avem lapte să-ți dăm, că au mâncat Duca-Vodă vacile din țară, de l-ar mânca viermii iadului cei neadormiți!” Că nu știa femeia aceea că este singur Duca-Vodă; iară Duca-Vodă, dacă au auzit așa, au început a suspinare și a plângere cu amar”.

Soția lui, doamna Nastasia, s-a măritat la bătrânețe c-un grec șiret de la Constantinopol, care, după ce i-a luat toți banii, a lăsat-o pe drumuri „săraca și ocărâtă, de voroava oamenilor și cu o casă plină de copii”, spune cu jale dulcele povestitor al acelor zile amărâte. Sardarul aice în Iași, cu toate oștile, strigau să-i prinză pre greci să-i omoare. Fugit-au toată boierimea, care încotro au putut. Iară Duca Vodă, văzând că s-au râdicat atâta țară asupra lui, au ieșit din curtea domnească cu toată casa lui, șiau purces în gios pre iaz; iară hâncești au intrat în curtea cea domnească și prin casele boierești și neguțitorești, prin târg, stricând și jăcuind, și prinzând pre greci; pre câți i-au găsit, pre toți i-au omorât. Ion Neculce

De-atunci, de la răscoala hânceștilor, a rămas și vorba: „Vodă da și Hâncu ba!”.

Către sfârșitul veacului al XVII-lea turcii sunt biruiții de nemți sub zidurile Vienei, și de aci-ncolo puterea lor în Europa începe să scadă. Asupra țărilor române se-ntind din ce în ce mai lacome și mai hrăpărețe mâinile vecinilor. Le vor și nemții care-au smuls Buda, c-o bună parte din Ungaria, de la turci, — le vor și leșii al căror crai, trufașul Sobiețchi, bate cetățile fără apărare-ale Moldovei, ca să-și arate puterea, — le vor tătarii, al căror han mereu le cere sultanului, pentru cei doi fii ai lui, — le vrea și Rusia, care găsește că pacea de la Carlovitz dând Austriei Ungaria, Ardealul și Croația, ridică stavilă-n cale-i o împărăție prea puternică. Și câți le mai vor dinlăuntru, dintre boierii stârniți de prea multă bogăție, dintre marii postelnici, dintre domnii care, îndulciți cu stăpânirea unei țări, jinduiesc și la cealaltă. Așa Constantin Brâncoveanu, domnul Munteniei, (nepot fostului domn Șerban Cantacuzino, prietenul nemților După multe târguieli de toate felurile se pune capăt războiului dintre creștini și turci, prin pacea de la Carlovitz, ale cărei dezbateri începute încă din toamna anului 1688, prin marele dragoman al Porții Alexandru Mavrocordat, iau sfârșit de abia la 26 ianuarie 1699. De la bătălia de la Mohaci care-a adus îngenuncherea Ungariei au trecut 173 de ani. Aproape tot ce-au cuprins turcii cu armele în vremea asta, li s-a luat înapoi cu pacea de la Carlovitz. „...iară Kara-Mustafa vezirul, luând oștile, s-au dus drept la Viena Austriei, unde e scaunul împăratului nemțesc, și au început a bate de toate părțile cetatea; iară pe tătari i-au slobozit să prade, și au mers cale de trei zile dincolo de Viena, toate arzând, prădând și robind. Și fiindcă nemții nu știau năravul tătarilor nu fugea, și așa foarte mulți au venit și Constantin Cantemir al Moldovei, tatăl marelui cărturar Dimitrie Cantemir, se pârăsc și se sapă mereu unul pe altul: ci banii Brâncoveanului se dovedesc la Stambul mai tari chiar și decât grecii lui Cantemir. Dealtfel amândoi gospodarii stau sub ascultarea sultanului, și boierii care-ncearcă s-abată pe altă albie destinele țării, plătesc adesea cu zilele lor asemenea ispită. Cel mai de frunte scriitor al vremii, cronicarul Miron Costin, împreună cu frate-său Velicico, buni prieteni polonilor, sunt uciși din porunca domnului, după îndemnul boierilor credincioși turcilor. Și faptul că-n Muntenia a putut Brâncoveanu să domnească douăzeci și cinci de ani, se datorește nu numai banilor lui ce păreau că nu se mai sfârșesc, dar și supunerii pe care o arăta padișahului. robi la tătari. Leopold împăratul văzând această nevoie mare ce venise asupra țărilor lui și necrezându-se numai oștilor sale, au trimis poloni de au cerut agiutoriu. Deci până au venit polonii, turcii așa bătea cetatea cât gândea dinlăuntru să o dea acum în mâinile turcilor. Fără Șerban și Duca domnii românilor avea corturile sale despre Dunăre, și avea poruncă de la vezir să facă pod peste Dunăre; ci ei lucra încet ca doară mai curând ar veni oastea creștinească să duduie pe spurcații turci, care erau aduși de unguri împotriva împăratului celui creștinesc. Afară de aceasta Șerban-Vodă pre ascuns se înțelegea cu nemții prin cărți, și odată au vrut pre un pater iesuit mult timp ascuns în codrul său, și când mai voia nemții să dea cetatea, trimise pe iesuit de le spuse, bărbătește să se apere încă patru ceasuri, că turcii gată iarbă de pușcă sau primul și vor înceta de a bate până li se va aduce, și au ridicat Șerban-Vodă și o cruce de lemn de stejarii întru pomenirea sa și a tuturor românilor, care mult se muncea și se ruga lui Dumnezeu ca în anul 1711, când Petru cel Mare își îndreaptă privirea și spada spre Constantinopol, Brâncoveanu socotind că rușii au să fie biruitori se dă de partea lor. Se dă, și nu se dă: cum e mai rău, Om „cu două socoteli”, el stă cu oastea și cu inima la mijloc, îngrijat, nedumerit încă... Rușii sunt învinși în bătălia de la Stănilești. Dumitru Cantemir, domnul Moldovei, care fusese cu ei, acesta pre față , scapă, ca prin urechile acului,

Îndată după încheierea tratatului cu Petru cel Mare domnul obștește-n toată țara pasul acesta: „Noi Dimitrie Cantemir din mila lui Dumnezeu domnul țării Moldovei către mitropolitul, episcopii, boierii, căpitanii și toți slujitorii pământului moldovenesc facem știut că întru cât dușmanii creștinității, turcii, n-au respectat tratatul încheiat de predecesorul nostru Bogdan, prin care țara se obliga a plăti sultanului numai 4000 de galbeni, 40 de cai și 24 de șoimi pe an, și au introdus în Țara Moldovei tot soiul de asupriri, dărâmând sau ocupând cetățile ei, învoind tătarilor a o prăda, luând în robie pe fii și soțiile noastre spre a-și face râs de ele, sporind pe fiece zi tributul până la așa grad că au devenit cu neputință de răspuns, noi ne-am unit cu împăratul milostiv și credincios al Rusiei, Petru Alexievici, care au ridicat arma spre a mântui pe creștini din jugul robiei mohametane. Prin urmare tot omul din această țară să ia armele spre a-i veni în ajutor, căci care nu va urma astfeliu îi se vor confisca averile”. Boieri și norod, dar mai ales tagma bisericească întâmpina cu bucurie și cu mari speranțe de mântuire vestirea acestui pas: „Rusul își face cruce ca noi”, își zic bieții români. Vai, nu știu cât vicleșug, și câtă sălbatecă lăcomie se pot ascunde sub evlavia unei cruci!... să nu ia turcii cetatea de la creștini... pre carea cruce au scris... înălțarea crucii este ținerea lumii. Crucea e podoaba bisericii. Crucea baza împăraților, Crucea întărirea credincioșilor, Crucea mărirea îngerilor și rana dracilor. Noi șerban Cantacuzenul din mila lui Dumnezeu prințul Moșteanul și domnul țării Muntenești am ridicat crucea aceasta... întru veșnică pomenirea noastră și alor noștri, pe vremea când vezirul Kara-Mustafa-Pașa ocolise Beciul din Austria de gios în 12 septemvrie din anul 1683. Călătoriule adu-ți aminte că vei muri”. Din Hronica românilor de Șincai

De la Șerban Cantacuzino a început să se cultive porumbul în țară la noi. de urgia turcilor, și fuge-n Rusia, unde trăiește în mare cinste la curtea țarului. Căci e un scriitor vestit, și unul din cei mai învățați oameni din Răsăritul Europei.

Brâncoveanu domnește încă trei ani, mereu neliniștit, bolnav de griji — mărirea lui fiind din acelea care se pot pierde. Și-n adevăr de ce i-a fost frică n-a scăpat.

Într-o dimineață din primăvara anului 1717, vine aga Mustafa, îl ridică din scaun și, ca pe un făcător de rele, îl duce, împreună cu toți ai lui înaintea sultanului; mustrări, închisoare, chinuri, pentru a-și mărturisi averile câte și pe unde sunt, — până ce, în sfârșit, banii și stăruințele noului domn, Ștefan Cantacuzinio, izbutiră pe deplin: în ziua de 15 august, pe una din piețele de pe malul mării, față fiind padișahul și marii împuterniciți ai țărilor apusene, hangerul gealatului, din cinci fulgerări, făcu să cadă-nsângerate cinci capete de om: îngenuncheați la rând, cu mâinile legate la spate, osândiții, își primiră moartea frumos; întâi căzu capul Văcărescului, ginerele lui Brâncoveanu, apoi al lui Constantin, cel mai mare dintre feciori, apoi al lui Radu; iar când veni rândul lui Matei — copil de 16 ani — acesta, înfiorat, se uită rugător în juru-i, ca și cum ar fi căutat un ajutor, o mântuire — ochii nefericitului părinte se umplură de lacrimi — și cele două suflete se-mbrățișară pe veci în scăpărarea celei din urmă priviri. Peste câteva minute cinci trunchiuri pline de sânge erau aruncate-n mare; iar capetele -înfipte-n prăjini și purtate pe ulițele orașului, ca să le vadă norodul și să se cutremure de puterea-mpăratului.

„Hai, lume — oftează povestitorul acelor vremi — cum se înșeală oamenii și nu se pot sătura de dragostea ta, și la ce sfârșit îi aduce pe cei ce urmează voiei tale? Cu adevărat fum și umbră, visuri și păreri este cinstea lui!”

Înfricoșata priveliște a celor cinci îngenuncheați, cu mâinile legate la spate și cu capetele-ntinse spre tăiere, înfățișează toată umilința și-ntunecata-nvăluire a țărilor române din zilele acelea.

Sub fanarioți

Să nu dea Dumnezeu omului cât poate răbda.

Cu Dimitrie Cantemir în Moldova și cu Ștefan Cantacuziono în Muntenia se încheie șirul domnilor pământeni. De aci-ncolo sultanul trimite de-a dreptul pe cine vrea el, fără să mai întrebe pe boieri, fără să mai ție socoteală de datinile țării, ori de glasul vechilor așezări. Se va amesteca din când în când și câte un român printre atâția greci, dar nu se va cunoaște dintre ei. Lucrurile s-au petrecut așa, că nici măcar nu s-a simțit zdruncinul schimbării.

Dimitrie Cantemir domnise numai șase luni. Frica de turci l-a gonit în Rusia de unde n-avea să se mai întoarcă și unde bucuros și-ar fi dus și țara de i-ar fi stat în mână. Vremile de mai târziu au dat scriitorului slava, de care domnul nu s-a putut învrednici.

Ștefan Cantacuzino se lăcomise la tronul lui Brâncoveanu, mai mult de patima banilor decât de mila și dragostea țării.

„N-au rămas episcop, rostește glasul vremilor, n-au rămas egumen, călugăr, neguțător, boieri mari și mici, care să nu fie de dânsul jăfuiți și prădați”. Când, bănuit de legături ascunse cu nemții, e prins de turci, e prins de turci, dus și ucis la Țarigrad și el împreună cu tatăl său Constantin (26 mai 1716, toată țara vede în această pedeapsă o răsplată de sus, pentru cel ce-a uneltit pieirea Brâncovenilor.

Șirul domnilor fanarioți în amândouă țările îi deschide Nicolae Mavrocordat: el se așează mai întâi în Moldova, pe la jumătatea lui noiembrie 1711, sărbătorit de boieri a căror limbă n-o știa, și care-s prea fericiți, că stau la masă cu fiul dragomanului turcesc, ajuns în scaunul lui Ștefan, și nici se mai întreabă de unde-i pâinea pe care-o frâng pe masa de praznic, „și foarte s-au bucurat într-acea zi toată curtea, și s-au sculat boierii de la masă, de au giucat în casa cea mare, că acolo se pusese masa...” Apoi, după cinci ani de domnie-n țara tot mai săracă a Moldovei, pentru credința lui neclintită față de turci — de turcii stăpâni — e înaintat la scaunul mai bănos, al Munteniei, în locul lui Ștefan Cantacuzino.

Grecul deschide poarta binișor, zâmbește blând ochilor neliniștiți, netezește cu milă amestecată cu teamă fruntea celui obidit, și când vede cât de supusă și de blândă-i turma ce i s-a dat în seamă, își scoate frumușel foarfecele și s-așează pe tuns. Mai din ușor, mai cu fereală decât mulți dintre voievozii pământeni, și gândindu-se și la nevoile țării, căci era om cuminte dealtfel, stăpân patimilor lui, și foarte priceput în trebile domniei. Așa că în limpezișul unor timpuri mai așezate, ar fi fost — cu toată firea lui de grec — un bun stăpân și oblăduitor pământului acestuia. Dar era o mânie de valuri pe-atunci, că-i de mirare cum de se mai ținură bietele noastre țări!

Se ridicase o împărăție nouă la miazănoapte. Petru cel Mare biruise la Pultava pe Carol al XII-lea, regele Suediei, își lărgise hotarele din Marea Caspică până-n Marea Baltică, și plănuia să-și mute scaunul din Moscova la Constantinopol, care trebuia, firește, să ia numele de Țarigrad — „orașul țarului”. „Războaie mari purtau întunecimi de oști peste pământul nostru, nimeni nu mai era stăpân pe lucrul lui, — la dus și la-ntors, creștini și păgâni, biruiți și biruitori, ca sălbaticii dădeau busna prin casele oamenilor, prin biserici și prin mânăstiri de jefuiau tot ce găseau, și vite și robi luau, ca dintr-o țar' a nimănuia.

Voievozii, supuși credincioși ai padișahului, nu mai însemnau nimic. Boierii erau dezbinați: unii trăgeau spre nemți, alții spre ruși, din ce în ce mai puțini spre turci, spre care tot mai lacome se-ntindeau peste noi brațele muscalului. Și leșii ne săpau. Tătarii ne prădau mereu; și oaste nu mai aveam, și nici un viteaz nu se mai ridica să ne apere. Ne apărau doar munții — cetatea neatârnării noastre.

Trei împărății se băteau pe noi; iar când se hotărau să facă pace, rușii cereau Moldova, nemții Valahia — cârjile de aur ale bătrânei Turcii — și luptele reîncepeau.

Numele domnilor, ca și faptele lor, se amestecă în pulberea acelor lupte. Ei vin și se duc din porunca sultanului, și în bogățiile pe care le agonisesc văd viitoarele domnii, pentru ei sau pentru ai lor.

Constantin Mavrocordat, fiul celui dintâi gospodar fanariot, domnește, între anii 1730—1763, de șase ori în Muntenia și de patru ori în Moldova. Câți bani „de haram”, cum zice turcul, i-or fi trecut prin mână! Și câtă jale, câte schingiuiri și bătăi pân' la sânge și pân' la moarte, înfățișau banii aceia!

Domnii sunt încunjurați de greci, biserica e împănată de greci, — școlile, puține câte sunt, dregătoriile, negoțul — toate cheile vieții noastre sunt în mâinile grecilor, și toate se vând: slujbele, egumeniile, strângerea birurilor, care de mult nu mai au nici o măsură — domnul însuși vinde la mezat mânăstirile domnești. Boierii și clerul se mai „chivernisesc” ei — dar de țăran e greu, că nu i-au mai rămas decât brațele, și nici pe acelea nu-i stăpân.

Când pacea de la Pasarovitz (1718) dă nemților Oltenia, pe care pacea de la Belgrad (1739) avea să ne-o întoarcă îndărăt, dregătorii lor, trimiși ș-o ia în stăpânire, rămân umiliți de sălbăticia în care trăiesc oamenii, într-o țară așa de mândră și bogată. Corăbiile turcilor încarcă toamna tot rodul pământului.

Sub Ion Mavrocordat — cel mai lacom și mai asupritor dintre toți domnii pe care ni i-a trimis Fanarul — văcăritul ajunge să se ia de trei ori pe an, încât oamenii încep să-și ucidă vitele ca să-și mai scurteze din cele dări. De atunci o fi rămas cântecul: Cine are patru boi Capu-i urlă de nevoi. Eu că n-am nici o pereche -Pun căciula pe-o ureche!

Pe vremea asta de cumplită ananghie, își întinde Rusia mrejele ei asupra țărilor noastre. Puternică, lacomă, vicleană, ea zice că ridică spada „în numele Mântuitorului și al creștinătății”, și cheamă la sânul ei, sub înalta ei ocrotire toate popoarele „drept-pravoslavnice”. Turcii înțeleg, printr-un fel de presimțire mai mult, că cel mai mare vrăjmaș al lor e muscalul, și-n ura de moarte a celor două împărății se cumpănește, pentru mai bine de-un veac, soarta țărilor române.

Gospodarii acestei vremi se schimbă tot mai repede; căci tot mai mult se teme sultanul să nu-i tragă rușii în partea lor. Ei își deschid drumul la domnie de obicei prin slujba de dragoman al Porții; pe-acolo trec și puținii pământeni ce mai întrerup doar cu numele șirul domnilor fanarioți.

Turcii se încred din ce în ce mai puțin în români. Ei se tem, pe vremea asta de neastâmpăr, să nu se ridice vrun Ștefan. Vrun Mihai. Cea mai mică bănuială aduce mazilirea voievodului, — uneori moartea lui. O șoaptă numai, la îngrijata Poartă, că domnul ar da rușilor ajutor pe sub mână — și pieirea lui e hotărâtă. De aceea nici nu poate fi vorba de-o gospodărie închegată. Câteva măsuri de îndreptare, ce se încearcă din când în când, țintesc mai mult la sporirea și strânsul mai ușor al dărilor, decât la buna și trainica îngrădire a țării.

Muscalii sunt neadormiți, — ei caută în toate felurile să ademenească pe români și să-i tragă-în partea lor: iscoade, călugări, negustori, iconari, ostași cu vază, cutreieră Moldova și Muntenia, ispitind, împărțind bani, făgăduind marea și sarea bieților oameni buimăciți de nevoi, ce nu mai știu nici ei pe cine să creadă, încotro s-apuce. Mulți dintre vechii noștri boieri,

și mai ales preoții, văd în puternica Rusie mântuirea neamului românesc! Ei trimit împărătesei Caterina a II-a soli din amândouă țările, cu smerite cărți de închinare: „Rugători cădem la urmele prea luminatelor picioarelor voastre”...

„O, prea blagorodnică împărătească și prea milostivă stăpână a noastră, nu ne părăsi pre noi robii Măriei voastre cei de o credință, umbrește-ne!...”

Aveau să vadă ei românii, curând după aceea, și multă vreme după aceea, cum știe să umbrească milostiva Rusie!

Începând de la 1769 și până la 1774, cât ține războiul dintre muscali și turci, țările române — pe care însuși capul bisericii lor le cheamă la jertfă, „pentru proviantul împărăteștilor oști ce au venit spre apărarea noastră” -țările peste careși întinde Rusia larga ei aripă ocrotitoare, sunt împresurate și jefuite cu cea mai vajnică sălbăticie de înseși aceste împărătești oștiri, care se bat — zic ele — „pentru mântuirea neamurilor creștine de sub jugul păgânului”.

Pacea de la Cuciuc-Cainargi (1774) desface Moldova și Valahia din strânsoarea ucigașă a brațelor muscălești, dă însă marii împărății creștine dreptul de a le... ocroti, de câte ori se va părea ei că sunt prea asuprite de necredincioși — un drept pe care dealtfel și-l luase ea singură de mai înainte, și-n care până și turcii văd ce se ascunde. — Austria, înțelegând că Rusia și-a retras gheara de pe deasupra, numai pentru a și-o întinde mai bine pe dedesubt, se grăbește a lua din vreme partea ei de pradă. Cu doi ani înainte se făcuse-mpărțeala Poloniei, dusă la pieire de înseși dezbinările păzitorilor ei. Austria încredințează pe turci că de halca ei ar ținea și Bucovina, o fărâmă de loc neînsemnată, pe care o ia numai pentru a îndrepta, cum a fost din vechi, „hotarul Pocuției”. Toată Moldova e un suflet ș-un strigăt în fața acestei nelegiuiri. Acolo-i Suceava și Putna cea sfântă, acolo-i cetatea de scaun și locul de veșnică odihnă al celui mai mare și mai slăvit voievod al ei. Dar cine s-audă dreptatea și cine să creadă durerea unei țări așa de mici!

Domnul Moldovei, Grigore Alexandru Ghica, trimite o plângere la Poartă. Austria îl pârăște că-i unealta rușilor, — iar câteva mii de galbeni încheie târgul. Într-o seară din toamna anului 1777 sosește-n Iași un pașă — Ahmed-bei. El trage la „Conacul din Beilic”, se face bolnav, spune că trece la Hotin ș-ar vrea să vorbească cu domnul, pe care-l cunoaște de la Țarigrad. Ghica vine, însoțit numai de patru slujitori pe care-i lasă afară, îl găsește-ntins pe-o sofa și-i arată, din toată inima, părerea lui de rău că-l vede bolnav. Turcul e vesel, spune glume, întreabă de una, de alta... Cum stau așa de vorbă, Ghica scoate tabachera și i-o întinde: „Bun tabac ai, zice Ahmed, dar eu am și mai bun”. Și, bătând din palme, strigă „Tabac!” Opt ieniceri răsar ca din pământ. O luptă de câteva clipe, — unul din ieniceri e ucis, — apoi un gemăt adânc, sugrumat din cea din urmă durere, și frumosul trup al voievodului Moldovei, străpuns de lovituri mai multe decât cerea moartea, cade la picioarele „trimisului împărătesc”.

Austria, veselă și mândră de-o așa deplină biruință, putea să-și înfigă liniștea zgripțorii ei în boiul Moldovei. Sabia lui Ștefan dormea lângă brațul ce nu se mai putea ridica să-și apere pământul!

Și nu mijea o zare de lumină, în toată întunecimea aceea de vremi neîndurate. Un vânt de stricăciune suflă peste lumea întreagă. Nu mai era cinste, nu mai era omenie. A vicleni, a fura, a ucide mișelește era o putere. Frederic cel Mare, găsind la Lipsca tiparele de bani ale polonilor, pune să toarne-n cositor o sută de milioane de fiorini, pe care-i petrece-n Polonia lui drept bani adevărați.

Domnii greci se azvârl asupra țărilor noastre cu lăcomia zorită a jefuitorului de călare, pe care-l ajung din urmă ceilalți flămânzi. Când cele trei împărății din jurul nostru se războiesc iar între ele, și-și vântură oștile și păcatele peste sărmanele țări fără nici o apărare, — ei se gândesc ce s-apuce mai repede, ce vicleșuguri să mai învârtească, și cum să-și aștearnă lor mai bine, și mai la adăpost.

Neculai Mavrogheni ar da foc țării pentr-o zi mai mult de domnie. El înșeală pe turci, jurându-se că ține oaste multă care se bate vitejește pentru ei: și oastea aceasta e o adunătură de tălhari, tocmită pe jaf, în fruntea căreia el însuși merge de pradă casele boierilor și sfintele lăcașuri. În toamna anului 1787, pe când erau turcii în război cu nemții și cu rușii, acest Mavrogheni sparge zidurile Mânăstirii Cozia, o jefuiește și scrie la Constantinopol că, după o luptă crâncenă, biruind pe nemți, le-a luat în sfârșit o puternică cetate-a lor, care se cheamă Cozia. — Cozia lui Mircea!

Țările române, de la care mereu se certau nemții cu rușii, când era vorba la-mpărțeală, scapă și de data asta. Pacea de la șiștov și cea de la Iași, pun capăt, în anul 1792, „războiului sfânt”, cum îi plăcea Caterinei a II-a să-l numească. Nemții se retrag din Muntenia și rușii din Moldova, — și unii și alții se retrag de nevoie. Un strigăt izbucnise din inima Franței, și regii pământului se cutremurară în vechile lor tronuri. Era marele strigăt al dreptății omenești, pe care-așa de demult o uitase lumea, încât înfățișarea ei care-n adevăr căpătase ceva din sălbătăcia fiarelor, o umplu de groază. Se prăbuși în flăcări și-n sânge coperișul putred al vechii clădiri feudale -popoarele, visătorii crezură că s-au năruit și zidurile. Veacul al optsprezecelea apunea în lumina de vrajă a celor mai mari speranțe ce-au încolțit vrodată în sufletul omenirii.

Pentru țările noastre mântuirea era încă departe, și venea încet. La cârma lor se schimbă tot oamenii sultanului, foști dragomani, odrasle tot mai lacome din cele opt familii grecești , ce, vreme de-o sută de ani, se dușmănesc între ele de la împărțirea bogățiilor acestui pământ. Și oamenii aceia nu pot înțelege nici sufletul, nici nevoile neamului nostru. Câteva pravili, câteva îndrumări bune pe care le-au dat unii din ei, sunt rodul vremii, — ele cred din adâncul vieții noastre, cum cresc arborii din pământ, și e deajuns uneori ca domnul să nu le împiedice, pentru ca numele lui să rămâie binecuvântat poporului, deprins a vedea jaf și urgie de la cei de sus. Slujbele și bogățiile țării sunt pe mâinile străinilor, și boierii de baștină, mai toți, sunt încuscriți cu ei. Puținele școli ce s-au întemeiat, sunt școli grecești. În „casele mari” nu se vorbește decât grecește. La primiri, la zile de sărbători, domnii sunt lăudați în limba grecească... Se strică oamenii, se strică sufletul țării, mai scump decât toate bogățiile pământului ei. — De bântuirile de-afară, de dușmanii luptelor fățișe, scăpau românii mai ușor, — că-mbelșugarea holdelor și hărnicia brațelor întremau țara iute, și toate se ridicau la loc în câțiva ani de liniște. Dar de „răul din casă” — cum să te aperi, cui să te plângi, cu cine să te ajuți?

Rămasă fără oaste, țara nu se mai poate apăra nici de băntuirile Pasvangiilor , care, sub ochii domnului, înmărmurit de groază, calcă orașele Olteniei, jefuind case și omorând oameni, ziua-n amiaza mare. Gloatele trimise de turci, ca să ne apere — să apere „grânarele de îmbelșugare ale împărăției musulmane” — trec și ele cu ceauși cu tot în rândurile vestitului Pasvan, și pradă fără nici o teamă. Mavrocordat, Ghica (arbănași greci), Calimah, Ipsilanti, Moruzi, Caragea, Șuțu și Mavrogheni. Pasvanoglu, vestitul pașă din Vidin, e un fiu de tâlhar; și-a făcut o bancă de haiduci, de răzvrătiți, și pradă olaturile turcești de pe lângă Dunăre. Se întărește-ntr-o cetate de pământ lângă Vidin, risipește cetele de poterași, ca și oastea ce vine-mpotrivă-i: sultanul, ca să-l potolească, îl face pașă. Aceasta-i mărește banda, și îndrăzneala Pasvangiilor nu mai cunoaște margini.

Domnii, văzând slăbirea și dărăpănarea Turciei, încep să-ncline din ce în ce mai mult spre puternica Rusie, spre „soarele care răsare”, zic ei.

Ies la iveală firele vechilor, iscusitelor uneltiri muscălești. Când sultanul mazilește, în anul 1806, pe Constantin Ipsilanti, domnul Munteniei, și pe Alexandru Moruzi, domnul Moldovei, rușii — ocrotitori — intră cu oaste-n amândouă țările și cer întoarcerea voievozilor în scaunele lor, căci nu se-mplinise cei șapte ani, cât era așezat acum veacul unei domnii. Poarta se supune: Mazilii își recapătă caftanul. Oștile rusești însă nu se retrag, și războiul — focul ascuns sub cenușa vremelnicilor învoieli — izbucnește iar. Luptele — hărțuieli mai mult — se trăgănează aproape cinci ani, când pe pământul nostru, când în jurul hotarelor noastre. Și-n toată vremea muscalii se fac stăpâni pe-amândouă țările: sălbăticia cu care te jefuiesc, muncile, bătăile și nelegiuirile pe care le-ndură poporul de la acești pravoslavnici creștini, întrec marginile oricărei închipuiri omenești. O ceată de bătrâni vin de se jeluiesc generalului Kutuzoff de cruzimile oștirii lui, și când îi spun cu durere de bieții români că nu le-a mai rămas nimic, nici cenușa din vatră, acesta le răspunde aspru: „le voi lăsa lor ochii spre a plânge”.

De câte ori încep tocmelile de pace, rușii cer Moldova și Valahia, de care turcii se țin cu încleștarea desperatului ce simte prăpastia sub el. Vârtejul întâmplărilor din Apus grăbește însă ruperea târgului. Napoleon cel Mare își îndreaptă spre Rusia biruitoarele-i steaguri.

În ziua de 24 mai 1812 se-ncheie pacea de la București, pace în care banii și uneltirile rușilor se arată cu mult mai tari decât armele lor.

Din trupul sărmanei Moldovei se mai rășlui o parte: Prutul — „râu blestemat” de-atunci — se făcu paloș în mâna muscalului, și spintecă-n două mândra moșie a lui Ștefan cel Mare.

Îndată, după ridicarea oștilor împărătești, se-ncinge-n toată țara o foamete ș-o ciumă năprasnică, de mureau oamenii pe drumuri, — vestita ciumă-a lui Caragea, unul din cei mai lacomi domni ai Munteniei, despre care se spune că și-a cumpărat firmanul cu patru milioane de ei. Pentru a putea jefui în liniște, Caragea se pune bine cu boierii, ademenindu-i cu tot felul de slujbe și de îngrădiri, și statornicind prin glas de pravilă chiar — în condica lui de pravili, — ca toată povoara dărilor s-apese numai asupra norodului.

Înfricoșat el singur la urmă de jaletea țării și de vâlva bogățiilor lui, părăsește domnia și se duce să trăiască-n frumoasa Italie.

Îi urmează Alexandru Șuțu, cu sprijinul rușilor, care de obicei costă mai scump și e mai înșelător decât al turcilor.

Moldova, chip, are parte-n vremea asta de-un domn mai cu milă. În cei șapte ani împliniți (1812—1819) ai lui Scarlat Calimah, s-așează o viață mai legată și mai spornică pe bucățica de pământ ce i-au mai lăsat-o nesăturații de pământ. După acest bun gospodar de la care, între altele, rămâne țării și o înțeleaptă alcătuire de pravili, vine Mihai Șuțu, rudă cu Alexandru Șuțu din Muntenia.

Cu el, cu acești doi greci din neamul lui Șuțu, se încheie — pentru vecii vecilor — întunecosul șir al domnilor fanarioți, început cu Nicolae Mavrocodat la 1711 în Moldova, și la 1716 în Muntenia.

A fost o noapte cumplită aceea, — în istoria vieții noastre, — una din acele nopți care pregătesc moartea popoarelor bătrâne, „În ce chip când se apropie de ziuă încep a cânta cocoșii, și jigăniile temându-se să nu le apuce lumina zilei prin locuri primejdioase pentru dânsele, fug de se ascund în vizunii, într-acest chip și Caragea petrecând, ca întunericul nopții în cei cinci ani trecuți ai domniei lui slobodă hiară nesățioasă, hrăpind din țară și fățiș și curmeziș și dosiș, întru al șeselea începând a se lumina de ziuă, adică a se descoperi ale lui fapte toate, se temu nu atât de mazilie, fiindcă sorocul de șapte ani ai domniei după trataturi se împlinea, cât de capul lui, căci simțise că Poarta are socoteală a-l pierde, își chivernisi scăparea vieții pri fugă din scaun la alte curți străine cu toată familia”.

și-mbătrânesc fără de vreme pe cele tinere. Ș-un noroc mare a fost că n-a străbătut mai adânc amestecul de sânge, otrăvitoarea încuscrire pe care s-au încercat împrejurările s-o puie între tinerețea curată și neștiutoare a românului, și bătrânețea ostenită, vicleană și plină de stricăciuni a celei mai putrede rămășiți din vechiul neam al grecilor.

Au rămas în casele boierești, în zarva orașelor împestrițate și pururea iubitoare de prefaceri, acolo au rămas și limba, și portul, și obiceiurile subțiri ale grecilor. În satele depărtate, în largul câmpiilor pe liniște, ca și-n strâmtorile munților pe vifor, aceeași opincă a însemnat urma trăiniciei noastre de-a lungul vremilor nemilostive, ș-același suflet cinstit și bun și-a rostit gândul, în aceeași bună și cinstită limbă strămoșească.

Și de-a încremenit pana, de-atâtea-nvăluiri, în mâna cronicarului de la oraș, — din ce în ce mai cu foc a plâns în luncă obida păstorului rămas adesea fără turmă, din ce în ce mai răspicat ș-a destăinuit, în graiul sfânt al doinei, sufletul cel neschimbător al țăranului.

Departe, ca din adâncimi de vremi, răsună înduioșat un glas de bucium. Se rumenesc încet crestele munților. E primăvara-n aer, și primăvară-n inimi.

Și tot mai înviorat, tot mai larg s-aud chemările de bucium.

În zorii mântuirii

Mucenicii sângelui tău n-au zile oare?: „Și Domnul va scula pe unul din voi, care va așeza pe urmașii voștri iarăși în libertatea și puterea lor...”

Cântarea României

Țările Apusului își căutau hotarele învălmășite. Pământul fumega încă de sângele războaielor lui Napoleon I. În Răsărit, se numărau zilele bătrânei, putredei împărății Musulmane. Austria și Rusia, deopotrivă de lacome, își făceau socotelile moștenirii. Popoarele asuprite suflau în scânteile aruncate de „Revoluția cea mare” ce luminase cu flăcările ei sfârșitul veacului al XVIII-lea. Serbia se zvârcolea în sângele eroilor ei, strigând, că „moartea-i mai dulce decât robia”, iar Grecia trecea, de la „Clefții”, și „Palicarii” codrilor, la oastea hotărâtă e Eteriei, ai cărei vitejii izvorau din toate orașele mari ale Europei.

În fruntea acestei mișcări se puse Ipsilanti, maior în armata rusească, și fiul fostului domn Constantin Ipsilanti. El își alcătui în Basarabia un început de oaste, și-n februarie, anul 1821, intră în Moldova, ca-n țara lui. Mihail Șuțu, domnul de-atunci, salută în el pe „liberatorul Greciei”. — Mitropolitul Veniamin îi încinge sabia și-l binecuvântează în biserica Trei Ierarhi. Crainici alergau în toate părțile să cheme la arme. Se zvonise că vine din urmă oastea rusească.

Boierii și norodul, pentru orice întâmplare, încep a se cărăbăni spre întăriturile munților.

Eteriștii omoară-n Iași pe toți turcii care le cad în mână, și pleacă-nainte, spre capitala celuilalt Șuțu. În drumul lor jefuiesc țara. Cuvântul zavera, care vroia să spuie că răscoala lor e pentru dreptate și pentru lege, ajunge să-nsemne în mintea poporului groaza și urgia sălbătăciei omenești.

De data asta însă, suferințele găsesc paharul plin și spre uimirea tuturora, se descopere că și răbdarea românului areun sfârșit. Ca o coamă de leu se-nfioară șirul codrilor noștri, din Vatra Dornei până-n plaiurile Gorjului, și într-un freamăt se lasă pânza de vale Oastea Dreptății, sufletul țării ce nu mai poate răbda.

Grecii, care se credeau stăpâni pe pământul nostru, unde dominau ai lor de-atâta vreme, grecii care vroiau să ne ia cu de-a sila în răzmerița lor, în goala răscoalei lor, grecii noștri căzură-n focul ce singuri și-au aprins.

În Moldova ridicară satele-mpotriva lor boierii din țara de Sus, Gherghel și Istrati de la Zvorâștea, și Spătarul Sturza, ispravnicul Neamțului. Și, cum furia mulțimii nu mai vede și nu mai alege, au pierit și din boierii pământeni în vânătoarea aceea de greci.

În Muntenia, sufletul mișcării e Tudor Vladimirescu, fecior de moșnean, din mândrul ținut al Gorjului. Pe când Ipsilanti înaintează cu liota lui spre București, Tudor trece Oltul cu 25 de panduri, să „ridice țara”. În vremea asta moare Alexandru Șuțu, domnul Munteniei; al Moldovei fugise-n Rusia. Turcii dau fostului gospodar Calimah firman pentru amândouă țările, a căror domnie, pe vâlvoarea asta, cam frigea. Scarlat Calimah nu se apropie — ci trimite doi caimacami să-i ție locul.

Sub steagul lui Tudor se strâng toți asupriții, ceea ce-nseamnă tot poporul muncii și al birului. Răscoala e împotriva tuturor asupritorilor, „veri din ce neam ar fi balaurii care i-au înghițit de vii, căpeteniile lor, atât cele bisericești, cât și cele politicești”, cum așa de frumos lămurește „Domnul Tudor” în chemările lui scrise norodului. Vin și din boierii cu durere de țară, în tabăra lui Vladimirescu... vornicului Văcărescu, trimis de căimăcămie să potolească pe „răzvrătiți” cum va ști el mai bine, Tudor îi scrie: „ci pre semne dumneata pre norod, cu al cărui sânge s-a hrănit și s-a poleit tot neamul boieresc îl socotești nimic și numai pe jefuitorii îi numești patrie; și cum nu socotiți că pre mine mă categorisește numai tagma jefuitorilor, iar pe jefuitori îi categorisesc toate neamurile! Dar cum nu socotiți dumneavoastră că patria se cheamă norodul, iar nu tagma jefuitorilor; și cer ca să-mi arăți dumneata ce împotrivire am arătat eu asupra norodului? Că eu alta nu sunt decât numai un om luat de norodul cel amărât și dosădit din pricina jefuitorilor, ca să le fiu chivernisitor în treaba cererii dreptăților, iar tagma jefuitorilor, căci nu le place una ca aceasta, a ridicat arme de moarte asupra patriei și a ticălosului norod”. Mitropolitul Dionisie Lupu, Ilarion episcop de Argeș, vornicul Grigore Băleanu, vornicul Mihail Manu, vornicul Iordachi Slătineanu, vornicul Neculai Golescu, logofătul Scarlat Grădișteanu, Scarlat Câmpineanu, Filipescu Vulpe, Neculai Văcărescu, Mihai și Grigore Filipescu, Ștefan Bălăceanu și alții.

Pentru-ntâia oară vorbeau durerile neamului întreg, prin gura unui sol al dreptăților lui.

Spre București înaintau acum două răscoale. O parte din boierime, îngrozită, plecă peste hotar. La 16 martie Tudor intră în București în fruntea unei oști de vro cinci mii de oameni și peste câteva zile primește solia și cartea de jurământ a celor 56 de boieri, cu arătare lămurită „că pornirea dumnealui slugerului Tudor Vladimirescu nu este rea și vătămătoare, nici în parte fieșcăruia, nici patriei, ci folositoare și izbăvitoare, pe care ca pre unul de binele țării voitor și de trebuință obștiei norodului l-am primit toată politia București cu drag și cu brațele deschise, și-i făgăduim sub jurământ că niciodată nu vom cugeta împotriva vieții și a cinstei lui”.

La 25 martie sosește și Ipsilanti: Puțină oaste de pază ce se află în București, fiind sub căpitani greci, trece la eteriști; Ipsilanti stăruie să-l atragă și pe Tudor — acesta-i răspunde limpede: „În Grecia-i locul grecilor, în Țara Românească al românilor”. De-aci — ură de moarte.

Zvonul că vin turcii hotărăște pe răsculați să se retragă din capitală. Ipsilanti o ia spre Târgoviștea. Tudor spre Pitești. Pe drum, el pedepsește aspru pe toți cei dovediți c-au jefuit. În oastea lui de strânsură sunt mulți bulgari și sârbi, care-au intrat între răsculați numai pentru prădăciuni și omoruri. Tudor îi strășnicește, fără nici o cruțare. Își face dușmani — știe; dar „de când a îmbrăcat cămașa morții, cum zice el, nu se mai teme de ea, ci o așteaptă-n fiecare zi”. Și iat-o că sosește.

Într-o seară de mai, cum sta el în tabără, sfătuind cu ai lui, se pomenește cu Iordachi, căpitanul lui Ipsilanti, însoțit de câțiva greci înarmați. Cearcă să lupte, dar când vede că nimeni nu-l apără, își lasă brațele-n jos și zice cu durere; „Luați-mă, că nu mai sunt de nici un folos acestor oameni”. Era vândut. Câțiva olteni se repăd să-l smulgă dintre căpitanii lui, dintre vânzătorii lui, — să-și smulgă pe Tudor al lor. Ei își primesc moartea, cum ar primi o binecuvântare. — Apoi nu se mai vede nimic. Un singur bătrân, cu fruntea în țărână, aiurit, nebun de durere, plânge, fără lacrimi. Tudor e dus la Târgoviștea. Pe la miezul nopții e scos afară din oraș, în lunca Ialomiței. Doi gealați îl întâmpină cu iataganele sclipitoare. I se spune să-și facă cea din urmă cruce. „N-aveți măcar un pistol?” îi întreabă. O lovitură năprasnică-n tâmplă îi zgâlțâie creierii — pe celelalte le simte ca prin somn. Și tot ca prin somn, și ca printr-un grozav întuneric, îi scapăr-n clipa din urmă un licărit de gând: că dreptatea, dreptatea pentru care-a ridicat țara, nu moare cu el.

Duiumurile turcești împânzesc cele două țări — cuib de răscoale. În ziua de 7 iunie, oastea eteriștilor e zdrobită la Drăgășani, în Vâlcea. Ipsilanti fuge la Viena, unde moare, după șase ani, în scăpătarea cea mai de plâns. Înflăcărații celei din urmă rămășiți ale zaverei se închid, sub ascultarea căpitanului Iordachi, în clopotnița mănăstirii Secu din Moldova, unde, după două săptămâni de înverșunată împotrivire, nemaiavând gloanțe, dau foc balercii cu pulbere, și-ncheie astfel cu strașnica lor moarte, mișcarea eteristă.

Turcii se răzbună pe bietele noastre țări, care, zic ei, au dat „adăpost și proviant” zavergiilor. Trâmba de oști pustiitoare nu se ridică decât în primăvară ¬ în primăvara anului 1822 - când Poarta plecându-și, în sfârșit auzul la tânguirea țărilor, încuviințează ca de aci-nainte, „să li se orânduiască” domni oblăduitori din neamul boierilor români, și întărește în Moldova pe Ion Sandu Sturza, în Muntenia pe Grigore Ghica.

Amândoi gospodarii sunt nevoiți să puie și pe boieri la dări, poporul fiind adus în sapă de lemn.

Chemarea lui Tudor, mântuitorul lui cuvânt, răsunase mai tare decât flintele pandurilor lui. Dreptatea venea anevoie, venea încet, ca din cine știe ce depărtări, dar venea. Se mai speriau dintre boieri de apropierea ei, se mai jeluiau pe la cei puternici, unii la ruși, alții la nemți, că se strică vechile așezări, prin care ei au fost pururea scutiți de orice sarcină, și că numai „carvonarismul” Apusului ar fi „pricina afanisirii patriei noastre”. Ei vedeau în deșteptarea norodului, în chemarea celor mulți la o viață vrednică de om, nu numai o primejdie, dar și o mare nelegiuire: „răii, ziceau ei, au semănat duhul răzvrătirii și a neascultării în sufletele multora din cei proști, și neamurile cele mai de jos s-au sculat împotriva noastră a celor întâi pământeni”. Proștii și neamurile cele mai de jos — era poporul, care cerea să aibă și el o părticică din rodul muncii lui, poporul care, după atâtea veacuri de tăcere și de sfântă îndurare, începea să vorbească, să spuie ce-l doare, celor ce se deprinseseră-a crede că țăranul nu e făcut pe lume decât pentru a fi robul tăcut al boierului. Ci sângele lui Tudor nu s-a vărsat în zadar.

De-aci încolo pânzele ni-s astfel întinse, că toate vânturile ne mișcă-nainte, chiar și vânturile vrăjmașe.

În primăvara anului 1828 Rusia își ridică iar oștile împotriva turcilor, și iar își fac tabără din țările noastre, rămase fără domni și fără nici o apărare. Înaintează biruitori până la Ardianopol unde sub privirile-ncărcate de griji ale Angliei și ale Austriei, se încheie pacea din 2 septembrie 1829. Ni se redau, prin această pace, toate vechile noastre orașe de pe malul Dunării, cotropite de turci și, între alte măsuri privitoare la îngrădirea țărilor, se hotărăște ca domnii să fie întăriți pe viață. Toată lumea știe ce se ascunde sub această „dragoste rusească”. Poarta nu mai poate plăti despăgubirile de război decât peste cinci ani. Amândouă principatele rămân în vremea asta sub oastea și oblăduirea muscalilor; împuternicitul lor, generalul Kiseleff, e, pentru norocul nostru, un om cinstit și un minunat cârmuitor. Se înființează în locul vechilor divanuri, adunările obștești care, alcătuite din fruntașii clerului și ai boierimii, aleg domnul și întocmesc legile țărilor și îndreptarea lor cea nouă. „Regulamentul organic”, închegat aproape în întregul lui sub privigherea ocrotitorilor de la Petersburg, desparte, cu îngrădire de lege, pe locuitorii țării în boieri și țărani, hotărând celor dintâi toate foloasele și toate scutirile, celor din urmă toate sarcinile și nici un drept. Și totuși, printre gratiile de fier ale acestui regulament, își deschide-n lumină — cele dintâi flori — primăvara deșteptării noastre. E taina cea mare a înfloririi: de pretutindeni se desfac mugurii vieții noastre naționale. Din ce în ce mai calde-s adierile Apusului, din ce în ce mai slabe suflările crivățului. Rusia, hulpava Rusie, care-și pregătea o nouă Polonie în țările noastre, o Polonie pe care de data asta să n-o mai împartă cu nimeni, vede cu grijă cum o apucă ziua, asupra uneia din acele fapte care nu se pot săvârși decât noaptea. În anul 1834 turcii își plătesc datoria, și, potrivit învoielii, se așează iar domni pământeni „oblăduitori pământului acestuia”, în Moldova Mihail Sturza, în Muntenia Alexandru Dimitrie Ghica. — Îi pândesc pe amândoi, cu vrăjmașă luare-aminte. Consulii ruși, păianjeni ce-și întind, unul din Iași, altul din București, firele din ce în ce mai groase ale unei pânze din ce în ce mai zadarnice. Ei vor putea înlocui un domn — pe Ghica al Munteniei, prin Gheorghe Bibescu (1842), — vor mai ținea încă în mrejele lor pe unii fruntași ai bisericii, ori pe unii boieri bătrâni ce-și strâng pleoapele cât ce pot, ca să nu vadă lumina, năvălitoarea lumină a dreptății, vor întrebuința vicleșugul, banul și la trebuință glonțul, pentru a năbuși uriașul strigăt de mântuire a anului 1848, dar nu vor mai putea opri din mers, nici abate din cale fluviul vieții românești, intrat de-acum în albia destinelor lui.

Lumina școlilor, cuvântul neadormiților apostoli, cântările pocților, toate pregăteau sărbătoarea deșteptării noastre.

Dorul de libertate și de neatârnare făcea un suflet nou din sufletele tuturora. Unirea Principatelor într-o singură țară, sun un singur neam, ales dintr-o viță domnitoare-n Apus, întemeietor unei dinastii neclintite, care să aducă liniște încercatei noastre vieți, era acum un gând lămurit în mintea românilor, un gând ce-și avea prorocii și ostașii lui, din ce în ce mai mulți, din ce în ce mai hotărâți și mai puternici. De biruința acelui gând s-au temut și turcii, s-au temut și rușii, zoriți mereu să-și lărgească-mpărăția spre Balcani, — s-a temut și Austria care printre sfărâmăturile de popoare ce-o alcătuiesc, ține și o bună parte din neamul românesc sub coroana ei. S-au temut de biruința acelui gând, și ce n-ar fi dat, și ce n-au făcut ca s-o împiedice! Dar ea pornise — și nici o putere omenească nu mai era în stare să-i puie stavilă. Cei din urmă domni, prin care mai încearcă să ne dezbine pentru a ne stăpâni, cei din urmă gospodari numiți de „Poarta suzerană” și de „Rusia protectoare”, după năbușirea în sânge a revoluției de la '48, sunt: Barbu știrbei, fratele fostului domn Bibescu, în Muntenia, și Grigore Ghica în Moldova.

Amândoi se dovedesc tot așa de buni patrioți și destoinici gospodari, ca și înaintașii lor; așa că nici din aceștia nu-și poate face coada toporului, care le trebuia. Și dușmanii încep să vadă că dincolo de gospodarii, pe care-i pândesc și-i surpă prin consulii lor, se ridică, strălucitori și-ncunjurați de oști ce nu se mai pot birui, marii voievozi ai cugetării românești... Sunt întemeietorii școlilor, sunt cântăreții durerilor și speranțelor noastre, sunt vestitorii și pregătitorii mântuirii noastre. Ei se numesc Gheorghe Lazăr, Asachi și Eliade, — Bălcescu și Alecsandri, Negri, Kogălniceanu și Ion Brătianu... Lamura sufletului românesc, viteji pe care moartea nu-i atinge.

O vijelie năprasnică mai trece peste lume, și cerul începe să se lumineze. E primăvara anului 1856. Popoarele sunt ostenite de crâncenul război al Crimeei. În capitala Franței se dezbat așezările păcii, pe care toți o doresc. E vorba de libera plutire a tuturor corăbiilor de negoț pe Marea Neagră, de gurile Dunării, de soarta creștinilor din peninsula Balcanică și, pentruntâia oară într-un sfat european, e vorba de unirea principatelor române, Franța ne apăra, ca pe o bucățică din sufletul ei zvârlită departe, și-ngrădită de dușmani; dar cei care ne pasc, vecinii, văd paguba lor în întărirea noastră. Neputându-se ajunge la o înțelegere, se hotărăște a se asculta și glasul țărilor asupra întocmirii și soartei ce vor să-și croiască. Solii celor șapte puteri vin la București să privegheze de aproape cinstita alcătuire a Sfatului.

Turcia și Austria luptă pe față împotriva unirii. Împuterniciții lor fac nelegiuiri pentru a împiedica rostirea liberă a obștii. Dar dreptatea biruie, și-n ziua de 7 octombrie 1857 „Divanul ad-hoc” al Moldovei lămurește ca cele mai de căpetenie dorinți ale țării următoarele „patru puncte”. Austria, Franța, Prusia, Marea Britanie (Anglia), Rusia, Sardinia și Turcia.

1.    Autonomia țării și respectarea drepturilor, legilor și pământului ei;

2.    Unirea Moldovei cu Muntenia într-un singur stat, sub numele de România;

3.    Prinț străin, cu moștenirea tronului ales dintr-o dinastie domnitoare în Europa;

4.    Guvernul constituțional, cu o Adunare obștească, în care toate stările și treptele țării să fie reprezentate.

Peste două zile Divanul ad-hoc din Muntenia vota, într-un singur glas, aceleași dorințe: țăranii sunt chemați să-și spuie și ei păsul lor, și-n a 27-a ședință (din 16 decembrie) a Divanului din Iași o solie aduce tânguirea și dorințele poporului, așternute, limpede și curat, în frumosul grai bătrânesc al celor ce n-au vorbit niciodată altă limbă decât aceea a neamului lor: „că noi, se jăluiesc țăranii, biruri grele pe cap am plătit; oameni de oaste numai noi am dat; ispravnici, judecători, privighetori și jandarmi numai noi am ținut; drumuri, poduri și șosele numai noi am lucrat; beilicuri, podvezi și havalele numai noi am făcut; ... clacă de voie și fără de voie numai noi am dat; la jidovul orândar ca să ne sugă toată vlaga numai noi am fost vânduți, băutură scumpă și otrăvită numai noi am băut; pâine neagră și amară, udată cu lacrimi numai noi am mâncat; bătălii și răzmerițe când au fost, tot greul numai noi l-am dus; oști când au venit noi le-am hrănit, noi le-am slujit, noi le-am purtat; că cel cu putere țara își părăsea, peste hotare trecea; nevoia și greutatea o duceau cei ce rămâneau la vatra lor. Țara aceasta nici băi, nici măiestrii, nici meșteșuguri multe ca alte țări nu are; toată îmbelșugarea, brațele și sapele noastre o aduc. Câtă-i Dunărea de mare și de largă curge râul sudorilor noastre, se duce peste mări și peste hotar, acolo se preface în râuri de aur și de argint și curg iarăși înapoi de se revarsă în țara noastră; iar noi de la ele nici că ne îndulcim... Voim să scăpăm, să ne răscumpărăm de robia în care suntem; voim să ne răscumpărăm, să nu mai fim a nimănui, să fim numai ai țării și să avem și noi o țară; am îngenuncheat, am îmbrâncit cu toții; cum suntem nu o mai putem duce îndelung. Nu vroim să jignim drepturile nimănui, dar nici al nostru să nu se întunece”.

Erau dureri adunate de veacuri în vorbele acestea. Pentru-ntâia oară le spunea lumii cel ce nu se jeluise decât codrului; o doină e întreagă tânguirea aceasta, doină ce-a picat din sufletul poporului român cum pică lacrima din ochi.

Se strâng iar la Paris delegații celor șapte puteri și, după multe dezbateri, se-ncheie-n ziua de 7 august 1858 acea „Convenție” îngăimată, prin care se încuviințează de abia o „jumătate de unire” celor ce erau însetați de o unire și mai mare decât cea pe care-o cereau. Se hotăra ca cele două țări, îngrădite sun numele de „Principatele Unite Moldavia și Valahia” să-și aibă fiecare domnul, cârmuirea și adunarea ei deosebită, și numai pentru legile și întocmirile de „interes comun” să stea o comisie centrală la Focșani, alcătuită din moldoveni și munteni. Înțelepciunea și patriotismul românilor smulg biruința întreagă.

La 5 ianuarie 1859 Moldova, prin glasul Adunării ei, își alege domn pe colonelul Alexandru Cuza, care, în ziua de 24 ianuarie e ales și de Adunarea din București domn al Munteniei.

La una ca asta nu se gândise nimeni dintre cei care-și închipuiau că ne-au înfășat ca pe un prunc în fășile Convenției de la paris. Protestările Turciei și Austriei întâlnesc de astă dată în Napoleon al III-lea un hotărât apărător al drepturilor noastre, iar în fruntașii poporului român o tărie de voință și de luptă, peste care nu se mai poate trece. Puterile sfârșesc prin a încuviința Unirea Principatelor sub Cuza, dar numai cât va trăi el. În ziua de 24 ianuarie 1862 se deschide în București, în capitala fericită, cea dintâi Adunare a României — și marile prefaceri ale țării, pe care Milcovul n-o mai despică-n două încep.

Averile mânăstirești, care cu chip de danii și închinări „Locurilor sfinte”, hărăzeau egumenilor greci a cincea parte din pământul țării, sunt lămurite și întrupate la bogăția statului nostru (13 decembrie 1863). Se încheagă iar vechea legătură dintre țăran și moșia patriei lui, îngrădindu-l să-și aibă și el, după atâtea învăluiri, o bucățică de pământ și să știe că-i a lui de veci. Se iau măsuri strașnice pentru stârpirea jafurilor și asupririlor, și pentru buna împărțire a dreptății. Se fac legi înaintea cărora toți românii sunt deopotrivă. De astă dată cu drept cuvânt se poate spune că mâna domnului șterge lacrimile țării. Cel mai de aproape și mai luminat sfetnic și ajutor domnului în această uriașă muncă e Mihail Kogălniceanu, un înflăcărat iubitor, și el, al țăranimii, pe care-o apără cu toată nebiruita putere a credinții și a cuvântului lui.

Dar prefacerile repezi aduc tulburări neașteptate în viața popoarelor. În noaptea de 11 februarie 1866 Cuza e silit să abdice, și alcătuirea fragedă încă, a întocmirilor lui e în primejdie. Din vălmășagul grijilor acelei vremi se desface un om hotărât, un erou al faptelor mari — Ion Brătianu. Unirea țărilor trebuia pusă pe temelia neclintită-a unei dinastii: Glasul tuturora cheamă la tron pe tânărul prinț Carol de Hohenzollern din vechea și strălucita familie regească a Prusiei. În ziua de 10 mai 1866 noul ales, care-ntrupă speranțele întregului nostru neam, depune jurământul în Adunarea țării, jurământul de domn păzitor legilor, credinței și hotarelor țării.

După unsprezece ani, pe-o cumplită grindină de gloanțe, sub zidurile Plevnei, ostașii români vădesc voievodului lor peste ce popor ales e chemat să domnească. Roadele atâtor veacuri de lupte și de îndurare încep să se arate. O coroană de oțel făurită dintr-un tun al Plevnei învinse, încununează în ziua de 10 mai 1891, fruntea celui dintâi rege al României. Zările se limpezesc. Țara lui Mircea și-a lui Ștefan nu mai atârnă de nici o putere străină. Scăpată din valuri, stăpână de-acum pe destinele ei, începe o viață nouă.

Table of Contents

Din trecutul nostru

În zările trecutului

Geții. Dacii

Decebal. Traian. Luptele lor

Dacia romană

În viforul năvălirilor

În cetatea Carpaților

Undirea neamului românesc

Întemeierea principatelor

Vladislav Basaraba

În Moldova, Alexandru cel Bun

În Muntenia, Mircea cel Mare

Urmașii lui Mircea, Vlad Țepeș

Urmașii lui Alexandru cel Bun

Ștefan cel Mare

Muntenia 1494–1593

Moldova sub urmașii lui Ștefan cel Mare

Mihai Viteazul

Țările române în veacul al XVII-lea

Sub fanarioți

În zorii mântuirii