Fabule

Gheorghe Asachi

Editura Bestseller

Imagine: Jeff McGraw

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Corbul și vulpea

Preste ramul unui sorb

S-așezasă domnul corb,

Țiind în plisc o bucată

De caș, ce-o avea furată.

Vulpea, cum l-au mirosit,

Sub acel sorb au venit

Și-n sus căutând, i zice:

Buna ziua, venetice!

Cât ești mândru și frumos!

Dacă viersul cel duios

Ți-i c-a penilor odoare,

Tu-ntreci pe privighitoare.

De mândrie îngâmfat,

Corbul pliscul au căscat,

Și vrând viersul să înceapă,

Cașul pe pământ îl scapă.

Atunci vulpea brânza apucă

După ce o și îmbucă,

Cătră corb, spre mângâiere,

Zice: En ascultă, vere,

Cel ce știe lingușala

Să îndoapă-n socoteala

Celuia care-l ascultă.

Astă daună nu-i prea multă

Pentru-un adevăr curat.

Atunci corbul rușinat

Giură că minciuni c-acele

Alte dăți n-or să-l înșele.

Zâna fabulei

La cetitorul român

Prin rostiri de adevăruri, ascunse-n cimilitură,

Aduc ție-ntăia oară cu plăcere-nvățătură;

În a vieței strâmba cale pe român să îndreptez,

Prin lupi, corbi, furnici și broaște a vorbi mă disfătez.

Adevărul salt nu place, de-i și bun, e plin d-asprime,

Dar când vitele l-or spune, n-a să supere pe nime.

De aceea a lor zise, cu gând binevoitor,

Să asculți, să ierți cutezul, prețuind țintirea lor.

Grierul și furnica

Săltând, grierul la țară

Șuierat-au toata vară,

Și când iarna au venit,

Cu nemică s-au trezit,

Neavând macar de dor

Muscă sau un viermișor

Pe furnica sa vecină

Au rugat să-l împrumute

C-un grăunte, c-o neghină,

Să mai prindă la vârtute,

Zicând: Zău, la timp de trier,

Dau parola mea de grier,

Înturna-voi toată soma

Ș-interesul de-mprumut!

Dar furnica econoamă

I-au zis: Vara ce-ai făcut?

Prin câmpii și prin grădine

Am cântat păn-au dat bruma.

Tu cântai, îmi pare bine,

Gioacă, vere, dar acuma!

Broasca și boul

Broasca mică cât un ou

Au văzut păscând un bou

Și mirându-se prea tare

De-o făptură atât de mare

Cugeta c-ar fi noroc

Ș-a familiei laudă, dacă

Ar putea să se prefacă

Din mic, mare dobitoc.

Deci d-ambiție s-aprinde,

Mereu s-umflă, se întinde

Ș-apoi zice: Sorioară,

Nu-s ca boul, buneoară?

Dar aceasta i-au zis: Ba!

Broasca urmând a se umfla,

Zis-au iar: En vezi, lelică!

Soro,-ți spun că ești tot mică!

Oare acuma l-am agiuns?

Încă nu, i s-au răspuns.

Broasc-atunci s-au mai umflat

Foarte așa... cât au crăpat.

Vra ca astă broască mică

Pe mai mari cel mic s-agiungă,

Tot se umflă, se rădică,

Fără-a-și cere sfat la pungă

Se așază la Paris,

Unde, de nu este-nchis,

Rolul gioacă de baron,

Fără bani, dar cu bun ton.

De mii planuri îngâmfat,

Casa-și schimbă în palat

Și-n prințesă pe a sa damă.

Vrând apoi a mai întinde,

Creditoriul pe-a lui samă

Toate, păn și pre el vinde.

Acii doi catâri

Doi catâri călătoreau

Și-n desagii lor duceau

Unul ceapă de câmpie,

Altul bani de visterie

Cest din urmă, îngâmfat

Că-i de aur încărcat,

Chiar de șelile-i apasă,

Nu vra sarcina s-o lasă.

Mândru calcă, parcă-i leu,

Și suna un zurgălău.

Când deodată, din tufari,

Iesă o ceată de tâlhari.

Toți la cel catâr dau bustă

Ce ducea de aur soamă,

De urechi îl prind, de soamă,

Alți împung și-l bat c-o fustă.

Încât bietul, gemând foarte,

Zice: Oare asta-i soarte

Carea mi s-au giuruit

Pe ist drum când m-au pornit?

Al meu soț ce cară ceapă

Fericit de daună scapă,

Dar eu, făr de agiutori,

În bataie, aleu, mor!

Iar catârul celalalt

Zis-au: Vere, totdeauna

Pe copaciul mai înalt

Darmă repede fortuna;

De-ai fi șerb la un cepari,

Iar nu casă de dinari,

La os teafăr și la piele

N-ai păți aceste rele

Când eu în săracul trai

Voi să pasc în pace scai!

Asinul și furul

Pentru asinul furat

Se băteau doi furi odată,

Unul vrea să-l aibă argat,

Altul vra să-l vânză-ndată.

Dar când între ii se ceartă

Cum pe asin să-l împartă,

Vine-al treilea tâlhari

Și li fură pe magari.

Este asin câteodată

O moșie-n giudecată,

Pentru care doi mazili

Se sfădesc pe la movili,

Când acela ce-i împacă,

Mâncând pe-a lor cheltuială,

Ie moșia-n socoteală

Și li lasă punga sacă.

Lupul și mielul

Orice face cel mai mare,

Dreptate-n toate are,

Precum vom videa aice

Din o fabulă ce-oi zice.

Un miel foarte însetat

S-adăpa în râu curat,

Unde lupul, cătând pradă,

Începu cu mielul sfadă,

Zicându-i cu rost turbat:

Ori de ce mă înfruntezi

Și să turburi cum cutezi

Limpedea mea băutură?

I-au zis mielul: Doamne, iartă,

La mânie nu te-ntartă,

Mai ales dacă ai vra

Să-nțelegi măria-ta

C-apa din sus cură-n vale

La șerbul măriei-tale;

Și s-o turbur eu nu pot

Cu piciorul, nici cu bot!

Mi o turburi și-acum iară,

I-au zis cruda acea fiară;

Știu că-n anul cel trecut

Tu de lupi ai zis bârfele!

Cum puteam să zic acele,

Când n-am fost încă născut?

Crede, doamne, că ș-acuma

Eu sug lapte de la muma.

De n-ai fost tu, apoi, zău,

Au fost un frate al tău.

Nici un frate eu nu am.

Așadar, ț-au fost vrun neam,

Că toți câni, păstori și oi

Bat din veci resbel cu noi!

Zicând ceste, îl îmbrâncă

Și îl duce la pădure,

Unde, fără să-l înjure,

Îl despoaie și-l mănâncă.

Leul și guzganul

Cât se poate, se cuvine

Fă altuia vre un bine,

Că veni-va-ți multe ori

D-unde n-aștepți agiutori,

Precum vei vedea aice

Din o fabulă ce-oi zice.

Un guzgan, ce supt pământ

I s-urâsă a sta mereu

Zburdând iesă ca un tânt

Și-ntră-n brânca unui leu

Dar acest-au arătat

Cuget chiar de împărat,

Căci în loc ca să-l sugrume

L-au lăsat să roadă-n lume.

Însă astă bună faptă

Mulțămită-i află dreaptă.

Se par lucruri necrezute

Un guzgan pe leu s-agiute!

Din a sa pădure deasă

Umblând leul ca să iasă,

În o cursă-ntinsă-ncape

Și cercând din ea să scape

Muge, bietul, tot se urcă,

Însă-n lați mai mult se-ncurcă,

Încât acel domnitor

Nicicum poate să-și agiute

Dar întâi de vânător

Guzgănelul venind iute,

Pe rețeaua ce-l înoadă

Nevoindu-să să roadă,

Într-atâta-au distrămat

Pănă pe leul au scăpat.

Guzganul de cetate și cel de câmp

Dineoare un guzgan,

Politicos cetățan,

Pre guzganul de câmpie

L-au poftit la prânz să vie,

Că nu tot mereu lăcuste,

Ce mai bun ospăț să guste

Pe vărgat, frumos covor

Așternut-au masa lor;

Las să giudice oricine

Cât li-au fost atunci de bine

De confeturi și de pui

Fărmăturile adună,

Însă pănă a fi sătui

Deodată ușa sună;

Asta-i umple-atât de frică

Încât pofta li să strică

Cetățanul sprintinel

Scapă, ș-altul după el

Iată tropotu-ncetează

Și guzganii iar s-așază.

Cetățanul, mângâiet,

La țăranul spăriet

Zice: En apucă, frate,

Să mai roadem la bucate!

Dar acest-au zis: Destul

De astă masă eu-s sătul,

Vino mâne tu afară

De-i gusta ospăț de țară.

Tupilat într-un ungheri,

Nu am masă de boieri,

Nime însă ca aice

N-a veni ca să ni-o strice,

Și de fărmături sărace

Îndopa-ne-vom în pace.

Eu te las cu sănătate,

Eu voi șegi cu frica-n spate,

Nici mai delicată masă

Care-apoi pe nări să-mi iasă!

Cerbul la fântână

Într-o fântână limpide,

La codru, pe la munte,

Văzându-și cerbul coarnele

Ce-i se-nalță pe frunte,

Lăuda podoaba gemine,

Dar bănuit-au foarte

Cum și picioare-asemene

Nu-i dă nedreapta soarte,

Zicând Ramosul creștetul,

Mândria fruntei mele,

Chiar ca copacii codrului

Se nalță cătră stele

Aleu, cum și picioarele

N-au formă, nici tărie,

Că ele chiar ca fusele

Sunt făr-analogie

Dar când așa se critică,

Răsună-n giur tufarii,

Din care fără tropote

Ies sprintenei ogarii

Cerbul de spaimă tremură

C-un salt la fugă împunge

Și din câmpină repede

Între tufari agiunge

Urâte mădulările

L-ar fi putut s-agiute,

De nu-i era de piedică

Podoabele cornute

Cerbul în dese ramure

Intrând, abia s-aburcă,

Căci lăudate-i coarnele

La trecere-l încurcă

Dar când ogarul dintele

Încruntă-n șold, sărmanul

Cerbul odoru-și blastămă

Ce-i crește pe tot anul!

Decât folosul, multe ori

Deșărtăciunea place,

Care apoi de-a pururea

În daune se preface.

Cocostârcul și vulpea

Cocostârcul călători

La prânz de vulpe să cheamă,

Dar în loc d-ospăț cu spori,

Pe disc lat găsește o zamă

Limpede și chiar lătură,

Fără vo dumicătură.

Pasărea cu lungul plisc,

Vrând să mânce, toată-n disc,

Ostenește sărmănica

Și nu-nghite mai nemica;

Vulpea însă unde-atinge

Soarbe tot și-n urmă linge.

Cocostârcul supărat

Astă festă n-au uitat

Ș-a-nturna vrând neplăcută

Daună care au pățit,

Pe cea vulpe prefăcută

La o masă au poftit.

Vulpea vine chiar l-amiază

Și la vatr-amu s-așază,

Unde un miros priincios

Minea vulpei prânz gustos.

Dar bucate

Delicate

Vede-nchise întru un vaz

Ce-i cu lung și-ngust grumaz.

În el pliscul bine-ncape

Ca bucatele să pape,

Dar căscatul vulpei bot

Stă de prânz departe-un cot;

Deci cu foame și rușine

Leghioaia ni rămâne.

Cel ce vre pe-un alt s-înșele

Dese sufere mai rele.

Lupul și cucoara

Mâncând lupul chiar ca zece,

Era-aproape să se-nece,

Cu un os ce-n gât stătusă;

În zadar sărmanul tusă,

Căci d-al scoate

Nu mai poate

Și-i să pare c-a să moară.

Când, văzând pe o cucoară,

Semn i face cu picior

Ca să-i deie agiutor.

Iată paserea ghibace

Operația i face

Ș-acel os

Din gât i-au scos,

Apoi cere legiuită

Pentru lucru mulțămită.

Mulțămită!lupu-i zice

Oare nu ești tu ferice

Că din gât nesățios

Capul teafăr ți l-ai scos?

Sărmănico, fugi din drum,

De mă superi, te zugrum!

Țăranul și fiii lui

Sârguința ș-osteneală

Pre om nu dau de sminteală.

Un sătean înavuțit,

Având zile-amu puține,

Au chemat pre fii la sine

Și așa li au vorbit:

Vă păziți vodinioare

A nu vinde-acele ogoare

Ce părinții ni-au lăsat,

C-un odor e îngropat.

Nu cunosc locul chiar unde

Acel aur se ascunde,

Dar să știți că prin răbdare

N-a fi în zadar lucrare.

Săpați câmpul de cu vară,

De la zori și pănă-n sară,

Ogorul de-o palmă lat

Nu rămâie nescurmat!

Moare-apoi a lor părinte,

Fiii zisa având în minte,

Pre odorul să nu scape

Câmpul tot încep să-l sape,

Încât lucrul timpurie

Le aduce secerie.

N-află auru nicăire,

Dar în loc de moștenire

Sfatul fu mântuitor:

Că ostineala-i chiar odor!

Oala de aramă și oala de lut

O zi oala de aramă

Pe-o vecină de lut cheamă,

Ca să facă ambe-un drum.

Însă aceasta au zis: Nu pot;

Las mai bine să m-afum,

Decât să mă stric de tot.

Dar tu în coaste chiar țistoasă,

Nu ca mine ticăloasă,

Pas ferice-oriunde-i vre.

La tot feliul de-ntâmplare,

Zis-au oala cea mai tare,

Protectoară mi-i ave.

Dac-un lucru colțuros,

Repede sau pre vârtos

Ar umbla ca să te sfarme,

Ver macar ca să te darme,

Eu la mijloc voi intra

Și de daună te-oi scăpa.

În asemene parolă,

Dată de-o lucită oală,

Biata oală se încrede,

Lasă vatra și purcede.

Merg ai noștri călători,

Târâindu-se cu spori,

Dar compania merge slut,

Alt-arama-i și alta-i lut.

Vrând ii pest-un hop să treacă,

Între sine se tot freacă

Ș-înc-o mie urme nu-s

Ce-n a lor voiaj s-au dus,

Când arama în moale pele

Așa foarte-un ghiont au dat,

Că-n mănunte hârburele,

Gemând, oala s-au stricat.

Cu acel mai tare foarte

Nu umbla, ci cu mai moale,

De nu vrei acestei oale

S-aibi în urmă trista soarte!

Vulpea și țapul

Un bărbos țap cornuratic,

Cu o vulpe, dineoare

Se dusesă la varatic

Ca să facă-o vânătoare.

Țapu-i tont, dar fumuratic,

Soțul său e viclean practic.

Însetați ambi de căldură,

Într-un puț s-au coborât;

După ce prin beutură

Pofta lor au răcorit,

Zis-au vulpea: En, cumătre,

Nu-i destul a s-adăpa;

Dintr-aceste oable petre

Oare, zi-m, cum vom scăpa?

Deci eu cred ca să te faci

Țap cu minte și ghibaci

Și-n a puțului părete

Brâncele-ți întinde drept,

Apoi eu pe a tale spete

Și pe cornul înțălept

Voi sui și pănă-n sară

Teafăr te voi scoate-afară.

Atunci țapul au strigat:

Bravo, ce plan minunat!

La aceste câtu-i Prutul

Nu m-agiungea priceputul!

Însă vulpea nu se-ncurcă,

Ce din puț pre țap se urcă

Și agiungând sus pre pământ

Face țapului cuvânt

Prin îndemn cătră răbdare,

Ce-i virtute foarte mare,

Zicând: Dacă maica fire

Dramuri ț-ar fi dat de minte

Măcar cât în barbă-ai fire,

Apoi în puț mai nainte

De-a intra tu ai gândi

De-acolo cum ai ieși.

Deci en vezi acuma, țape,

Din puț cine să te scape,

Ș-apoi ie mai bine samă!

Iartă dacă eu m-am tras,

Dar un interes mă cheamă,

Care nu pot ca să-l las

Orice lucru-nființezi

Rezultatul să-i prevezi.

Capra, giunca și oaia, în companie cu leul

Capra, oaia și o giuncă

Cu un leu foarte cumplit,

Care domnea în o luncă,

Între ii s-au învoit

În companie dineoare

De a face-o vânătoare,

Și precum li se cuvine

Să se-mpartă între sine.

Capra-n cursă ce-au întins

Pe un cerb întăi au prins,

Și a ei vânat îndată

Cătră soții săi arată.

Atunci leul, împărat,

Pe brâncă au numărat,

Zicând: De știu socoteală,

Suntem patru la-mpărțală.

Pre vânat apoi-mparte,

Făcându-și dintăi o parte.

Zis-au: Asta mie-o ieu,

Pentru că mă cheamă leu,

Partea a doua se cuvine,

După drept, celui mai tare,

Ș-asta cred c-o știți pre bine!

Partea a tria o rădic

Pentru că sunt mai voinic,

Iar cu partea de pe urmă

Socoteala ni să curmă:

Pre cel ce brânc-a să-ntindă

Îl zugrum și-l fac merindă!

Oaia și mielul

Spunea mielului odată

Maica oaia: Fătul meu,

Eu sunt foarte întristată

Cugetând la traiul tău.

Ah, păstorul te va prinde,

Abia gras te-i face un pic,

Și la măcelar te-a vinde,

Ce călău altfeli i zic.

Depărtat de l-a ta mumă,

Acii cruzi și răi tirani

Te despoaie, te zugrumă

Și te vând apoi pe bani.

De-altă parte se învită

Lupul, ce-i cu dânșii văr,

Ca și el să te înghită

Cu ciolane și cu păr.

C-un cuvânt, fără-ndurare

Toți pre tine te urăsc,

Ș-abia traiul îți răsare,

Iacă-ndată îl răpesc!

Chiar în contra însuși firei,

Mai bătrână eu fiind,

Tocma-n mezul ominirei,

Tinerel te văd pierind.

Însă mielul, c-umelință,

Zis-au: Maică, al mieu odor,

Cea mai mare a mea dorință

Este tânăr ca să mor!

Decât asta, a mea soartă

Fi-v-atunce mult mai grea,

Dacă-ntâi aș vede moartă

Pe duioasa maica mea.

Stomahul și mădulările

Chiar ca astăzi, în vechime

Mulțămit n-au fost mai nime.

O zi-n Roma de Senat

Tot poporul dezbinat

Zis-au: Lauda ș-orice bine

La boierii țărei vine,

Când în pace și-n război

Purtăm sarcina tot noi!

Împutând deci în mânie

Pe Senat de tiranie,

Iute iesă din cetate

Tot poporul ca să-și cate

Nouă patrie, alt pământ,

Și dodată se așază

Pe un munte ci-i zic Sfânt.

Dar Senatu-i deputează

Pre Menenius înțălept,

Ce-mblânzind nedreaptă ură

Prin a sa cimilitură

Îl aduse îndărăpt.

Romanului deci popor

Zise cesta senator:

Mădulările rebele

Împutau o mii de rele

Rânzei lor și mai ales

Că un trai ș-ar fi ales

Spre mâncare și spre somn;

Deci și ele-au vrut să facă

Fiecare ca un domn.

Fără noi, zise-ntre sine,

Bârdăhanii nemic sânt,

Ș-ar trăi doară de vânt?

Când șărbindu-i foarte bine

Asudam ca niște vite,

Iar stomahu-n loc s-agiute

Osteneala ni înghite,

Ca să prindă la vârtute!

Decât șerb să fii tu trist,

Mult mai bine-i egoist!

Cele zise-au și făcut,

Talpa-n loc au și stătut.

Nici pic brațul se întinde,

Mâna la nemic nu prinde,

Și stomahului zic toate:

Lucre sângur, dacă poate!

Îns-aceast-a lor mânie

Au fost mare nebunie;

Fiecare mădulare

Pe stomahul tot întartă,

Dar pe sine însaș ceartă,

Că-n curând au obosit,

Și când toate au amorțit

Mădulările rebele

Cam târziu au înțăles

Că spre comun interes

Mai mult lucră decât ele

Cela cărui zic bârdan,

Leneș, trândav și tiran!

În unire stă tăria

Nu-n zădar e scris pe aur

În latinelor rostire:

Crescunt parvae res concordia

(Lucruri mici cresc prin unire);

Făr-unire nu-i vârtute

În familii, nici în stat,

Cum esemple mii trecute

De agiuns au arătat.

Un părinte bătrân foarte,

Propiet acum de moarte,

Vrând uni pe fiii săi,

Zis-au lor: Blem, feții mei,

Cercați dac-a frânge poate

Cel mai tânăr dintre voi

Ceste dărzi unite toate,

Iar în urmă spune-voi

Ceea care tari le face.

Din fii unul le-au luat,

Dar zădarnic au cercat,

Și dând altui mai ghibace

Întrunit acel baston,

Zis-au: Eh, de ești Samson!

Și acestui opinteală

Au dat numelui sminteală.

Mai cercat-au fiul mic,

Ce și el n-au frânt nemic.

Cu toți timpul lor pierdură,

Că unite-n legătură

Nici o dardă nu s-au frânt.

Atunci tatăl lor li zice:

Moale brațe văd aice;

Să v-arăt ce încă sânt

În asemene-ntâmplare!

Dar când astă lăudare

O ieu fiii lui drept șagă,

Bătrânelul tremurând

Întăi dărzile dezleagă

Și le frânge-apoi pe rând,

Zicând: Fie-vă de știre

Că puterea stă-n unire.

Deci și voi, o, fiii mei,

Într-un cuget fiți tustrei,

Unul altui de-agiutori!

Cât trăia bătrânul lor

Li-nnoia adeseori

Acest sfat mântuitori,

Și-n minutul de pe urmă,

Care firul vieței curmă

Cu o inimă ș-o gură

Fiii lui unirea-i giură.

După aceasta au găsit

Multe-averi de moștenit,

Dar plântate-n socotele

Și-interesuri având grele.

Flămândă se-ndeasă-ndată

De vecini și veri o ceată.

Unii fac pretenții-n bani,

Alți în sate și-n țigani,

Însă-a fraților unire

Este scut de mântuire

Ș-apărându-se-mpreună

Teferi stau în grea furtună.

Dar duioas-armonia lor

N-au avut un trainic spori;

Deși sângele-i îmbină,

Egoismul îi dezbină.

La-mpărțelele averii

Unul darmă pe celalalt,

Cu vecinii atunci verii

Înnoiesc a lor asalt

Și aflând pe tustrei frați

Între sine dezbinați,

Strămoșasc-a lor avere

Se împrăștie și piere.

Venindu-li-n urm-aminte

Pilda bunului părinte,

Despre cele dărzi legate,

Dezunite-apoi sfărmate,

Dorea fieșcare fiu

A-i urma, dar pre târziu!

Cânele carele scapă lucrul, vânându-i umbra în apă

Omul cu năluci viază,

Lăsând lucrul cel vădit,

Numai umbra sa vânează,

Precum cânele au pățit.

Acel câne dineoare

Pist-o apă curgătoare

Trecea cu pripire-n not,

Țiind o friptură-n bot.

Când în apă deodată

Alt-asemene-i s-arată.

Cânelul atunci să pare

C-acea porție-i mai mare;

Deci vânându-i umbra-n apă

Nu numai că lucrul scapă,

Ci când botul au căscat

Puțin di nu s-au-necat,

Încât cu nimic din val

Teafăr abia scapă-n mal!

Musca și carul

La ocazia compunerei Regulamentului organic

București, 1830

La amiază, pe căldură,

Se urcau pe drum la munte

Șase harnici cai de frunte

Înhămați la o trăsură.

Spre-a o face mai ușoară,

Toți drumeții se coboară;

Caii însă asudau,

Opinteau și iar mai stau,

Când o muscă foarte iute

Au venit să le agiute.

Bâzâind pe ii îndeamnă

Și prin aer drum l însamnă;

Unde coama nu agiunge

Pe rând caii tot împunge.

Carul dacă naintează,

Crede că-nsași ea l-au tras,

Și-nmândrită-apoi s-așază

Cărăușului pe nas.

Iar de stă la vre o râpă,

Musca-atunci se face foc:

Zboară,-mpunge,-njură, țipă

Că stau roatele pe loc,

Ca bătrânul capitan,

Ce în cruntă bătălie

Cătră un asalt îmbie

Pe aprodu al său oștean.

Mai oftează musca mică

Că povara nu-i rădică

Și că dintre călători

Nu-i dă nime agiutori,

Dar l-a sa bâzâitură

Nici pic caii iau aminte,

Ci pășind tot înainte

Suie-n deal cea grea trăsură.

Atunci musca, stând, li zice:

Să ne răsuflăm aice

Dup-atâta osteneală!

Ș-apoi fără de sfială

Li mai cere legiuită

Pentru lucru mulțămită.

Așa unii multe ori

Se îndeasă la o treabă,

Unde-s pre sârguitori

Și la vorbă și la grabă,

Dar în faptă-s chiar bufoni,

Minciunoși și fanfaroni.

Moartea și nenorocitul

Un lemnar din cii sărmani,

Plin de grijă și de ani,

Cărând vreascuri grele-n spate

Din pădure pe la sate,

Se-nturna încetișor

La săracul foișor.

Obosit, neputincios,

Pune sarcina sa gios

Și-și aduce aminte-anume

Câte sufere pe lume.

Că de când el s-au născut

Rele numai au văzut.

Fără vipt de multe ori,

Fără somn adeseori,

Toată noaptea-n gânduri zace,

Ziua nicicum are pace,

Căci vatavul rău și tont,

Boierescul peste pont,

Birul greu și mii beilice,

Doi ficiori și patru fiice,

O soție sfăditoare

Viața-i umple cu lungoare,

Încât vrând a-și face seamă

Ca să vie moartea cheamă.

Nesățoasa deci bătrână,

Țiind săcerea în mână,

Repede s-au arătat

Și ce vra l-au întrebat.

Văzând fioroasa moarte,

Spământat lemnariul foarte

Zice: Rog agiută un pic

Ceste lemne să rădic!

Moartea curmă toate cele,

Omul însă-i mai dorit

A suferi mii de rele,

Decât a fi mântuit!

Broaștele care cer un împărat

Nevrând broaștele s-asculte

De guvernul democrat,

De la Zevs, cu strigări multe,

Au cerut un împărat.

Zevs, ce-i zân îndurător,

Le-au trimes un domnitori

Pacinic, drept, cu blândă fire,

Încât altul nicăire

Niciodată s-au văzut.

Dar din ceri când au căzut,

Au sunat așa de foarte,

Încât neamul cel broscos,

Bolând mult și mai fricos,

Pin coșor, glodoase boarte

Tupil s-au acufundat

Și timp mult n-au cutezat

De-a scoate un cap afară,

Să facă conțert de sară.

Suveranul îns-acel

Pe care l-au socotit

Că-i vun urieș cumplit

Ram au fost d-un copăcel.

Despre acesta mare teamă

Avea broasca care-ntăi

Au ieșit să iaie samă

Și să deie semn l-ai săi.

Dar abia de ramu-ncet

Tremurând s-au propiet,

Iacă ș-alta vine-n urmă,

După ea întreaga turmă.

Apoi nu pre târzior

Tot acel broscos popor

Așa bine s-au deprins

La fireasca bunătate,

Încât sărea, înadins

Împăratului pe spate.

Păzind al său caractir,

Toate sufere-acel Sir.

Însă broaștele rebele,

Neastâmpărate, rele,

Cătră Zevs iar au strigat:

Să ni dai alt împărat,

Care mai vioi să fie!

Zevs atunce în mânie

Li trimete o cucoară,

Care-mpunge, le omoară,

Să arete a ei putere

Le înghite și-n plăcere

Căpăținile le sfarmă.

Iacă țipet nou și larmă

Broaștile au înălțat.

Atunci Zevs au detunat

Cu aceste aspre zise:

Broaște hâde, pare-vi-se

Că eu voi să mă supun

Cătră țipetul nebun?

Dac-ați fi avut voi minte,

Trebuia să fi ținut

Pe guvernul de-nainte;

Dar după ce l-ați pierdut,

Vă era destul odor

Acel pacinic domnitor.

Acuma vă dau un sfat:

Păstrați p-acest împărat,

Nu cumva iar prin schimbare

Să dați pest-un rău mai mare.

Castorii

Lângă-o curte boierească, în grădină minunată,

Un castor ș-a sa familie trăia-n apa cea curată,

De mănunți fii și fiice avea câte o păreche,

Casa lui era de bârne, dup-a țărei modă veche.

Ostenind cu ghibacie

Și păzind iconomie,

Spre nutreț ave-n camară

Tot producturi de la țară:

Frunză, scoarță, nuci și ghindă,

La prânz, cină și merindă.

Cu această rânduială

Trăiau fără de sminteală

În duratul foișor

Acii soți cu fiii lor

Fericiți, d-ar fi urmat

Cu cest metod măsurat,

Ce din neam în neam de fire

Li s-au dat spre moștenire,

Și-n repaos gios trăind,

Mai presus n-ar fi dorind.

Dar o pildă prea străină

De-a lor sistemă-i dizbină;

Din apoasa lor camară

Ieșia adeseori,

Pe răcoare, cătră sară,

Cu soția-cel castor,

Și primblându-se prin lac

Scotea-n aer a lor cap.

Lua aminte și vedea

Ce la curte se dregea,

Cât-armonie, lumină,

Se lățea prin cea grădină,

Cum prin înflorit parter,

Cu-nvățatul guverner,

Tineretul boierin

Dialect vorbea străin.

La aceste luând sama,

A castorului madama

Începu la soț să zică:

Oare știi de ce, frățică,

Firea e deosăbită

Într-un om și într-o vită?

Educația totdeauna

O preface în mai bună.

Pentru ce din castorași

Să nu facem cuconași?

Frate, să luăm, te rog,

Dupr-a modei reglement,

La copii de pedagog

Pe o vită cu talent!

Când în astă sfătuire

Stă să deie-o hotărâre,

Li s-arată lângă mal

Veneticul papagal,

Având pene verzi și mure,

Ce din gros scăpând afară

Și zburând din țară-n țară,

După multe avanture,

Parcă înadins chemat,

Prest-un ram s-au așezat.

Și s-arete că nu-i mult,

Vorovind aice cu sine

Cuvințele tot streine,

La castori mult au plăcut,

Că avea și o figură

Plină de învățătură.

Castoreasă, cu mirare,

Cătr-a ei bărbat au zis:

Papagalul mi se pare

Al său plisc când au deschis

Că așa au răsunat

Ca mentorul din palat.

Buna soarte mi-l trimete

Pentru fiii mei și fete;

Să luăm în casă-ndată

Astă pasăre-nvățată!

Ca bun foarte-au fost castorul, a ști încă să cuvine,

Câte-i propunea femeia, el la toate zicea: bine!

Încât, fără advocat,

Învoiala au urmat

Ș-un contract s-au iscălit,

Unde chiar s-au lămurit:

Datoria

Și simbria

Celui ce pre fii învață,

Hotărându-i pe viață

Și o pensie prea bună

De castană și d-alună.

Iată curs-acum începe

În principii să-l adăpe

Guvernorul papagal,

Dizvălind a lui moral.

În timp nu îndelungat

Pre castori au învățat,

Cu deplină sârguință,

Papagalilor știință:

Cum să salte, să se strâmbe,

Fără noime-a vorbi limbe,

Capu-ascunde sub aripe,

Cum să șuiere, să țipe,

Cum să de din cap, din coadă,

Și mii lucruri de plăcere

De bun ton și tot de modă.

Dar nu lungă mângâiere

Din metodul învățat

Cii părinți au fost gustat,

Căci îndată ce din mici

Au crescut castori voinici,

S-au văzut că ii o mie

Știau lucruri frumușele,

Numai nu știau acele

Ce castorii au să știe.

Căci de casnic interes

N-avea gust, nici înțăles.

Când părinții s-au trezit,

Au scăzut ș-au bătrânit,

N-avea cine să li deie

Bârne pentru-a lor bordeie;

La hambare nime cară

Provizioane de la țară.

Și părinții cii ușori

Pentru-aceea-au scăpătat,

Că pre fiii din castori

Papagali au înformat.

Ochii și nasul

Urma ceartă dineoare între ochi ș-un nas vecin,

Cui din doi, după dreptate, ochelarii se cuvin?

Advocat se făcu limba și pe nas îl apăra,

Iar urechea, prezindentul, a ei ziceri asculta.

Atunci limba, cu talent,

Au zis cătră prezident:

Dreaptă pleacă-ni, ureche,

Să auzi dovezi o mie,

Prin înscris și mărturie,

Cum de epoca cea veche

Neam de nas, tot necurmat,

Ochelarii au purtat

Și-i să cade ca moșie

Trecută-n paragrafie.

O comisie de mazâli,

Rânduită chiar pe nas,

Au găsit între movili

Brazda ce-ochelarii au tras.

Tribunalul va ierta,

Se pot pilde arăta:

Fața dacă ar fi rămas

De-ntâmplări să n-aibă nas,

Cine ar fi acel magar

Ca să poarte ochelari?

Din aceste, lămurit,

După legi am dovedit

Cum că pentru nas anume

Ochelarii s-au urzit,

Ș-ochelarilor în lume

Post pe nas s-au rânduit!

La această limbuție

Bravo-n sală au răsunat,

Iar nasul de bucurie

De trei ori au strănutat.

Dar ghibace a noastră limbă

A ei sistimă o schimbă

Și chiar pentru altă parte

Paragrafuri tot din carte

Așa vederate au scos

Că au dovedit pe dos,

Fără nici un pic favor,

Nici prepus de strâmbătate,

Cum că ochii au dreptate

Preste ochelarii lor.

Dar urechea, care-n faptă

A limbei au înțăles

Mituirea în proces,

Hotărârea-ncheie dreaptă:

Nasul drit de proprietar

Aibe preste ochelari,

Ochii se vor mărgini

Prin ii numai a privi.

Vulpea, momița și fiarele

Murind Leul împărat,

Fiarele s-au adunat

Pe temeiul legei lor

Să-și aleagă-un domnitor.

Deci corona din cutie,

Ce-avu șerpele-n păstrare,

S-au fost scos în adunare

Să o cerce cui să vie.

Îns-oricâți o probuia,

Nici unuia nu-i venea.

Că deși toți aveau gust,

Având unii cap îngust,

Corona pe nas cădea,

Alții gros și cap cornut,

Încât ea n-au încăput.

Deci momița cea bufonă

Vru să cerce-acea coronă,

Face șegi și mii grimase,

Coțcării cu toate clase,

Încât cap-au lunecat

Și corona i-au întrat.

Asta aleasă ghibăcie

Minței sale dând protie,

Toate fiarele o urează,

Domnitoare o proclamează

Numai vulpei n-au plăcut

Lucrul care s-au făcut.

Tăcând a ei sentiment,

Ea-i face un compliment

Ș-au zis: Doamnă, o comoară

Zace-ascunsă lângă o moară.

Cred că altul nu o știe;

Deci aceasta după legi

Se cuvine, doamnă, ție!

Deși doamna iubea șegi,

Cu argint nu șuguia,

Ce supt stâncă-l încuia.

Spre-a nu fi deci înșălată,

Cu vulpea aleargă-ndată

Să apuce-acel odor.

Dar, aleu, a ei picior

Începu în o capcană

Ce au prins pe suverană.

Atunci vulpea au urlat

Și pe fiare-au adunat,

Iar momiței au zis: Vezi,

Vrei pe noi să guvernezi

Și nu știi a te purta

Pentru chiar persoana ta!

Așadar toți o distronă,

Declărând în deplin vot

Că puțini în lume pot

Vrednici fi de o coronă.

Minciunile

Într-o sară foarte lină

În primblare am ieșit,

La Copou, lângă grădină,

Să răsuflu-aer dorit.

Când, văzut-am deodată

La stat mare o figură,

După modă îmbrăcată.

Dar, precum fac cii săraci,

Purta-n umere desaci.

Dar nu am însemnat

Di-i femeie au bărbat!

Mă mir d-acel venetic

Și întreb atunci de nume.

Stahia-mi răspunde: N lume

Intrigă oameni-mi zic.

În această țărnă bună

Straturi samăn de minciună;

De calumnie, de crezare,

Grânul meu amestec are;

Nâobosită-n lucru sânt,

Dintr-un trec la alt pământ,

Însă nicăire nu-i

Ca pe malul de Bahlui,

Pământ gras pentru minciune,

De se face de-a minune.

Ș-apoi tot aici, c-un preț

Foarte bun, astfeli nutreț

Să întreabă și să cată

Ca o poamă delicată.

Pentr-acest product mănos

Orice timp e priincios;

Săcetă au umezală

Niciodată-i dau sminteală.

După-această, a sa mână

Iute samănă-n țărână;

Un grăunte nu se pierde,

Iată tot ogoru-i verde.

O minune! Ntr-un minut

Ierburile au crescut;

Înfloresc, ș-apoi pe loc

Amu spicele se coc,

Încât toat-acea câmpie

Au produs minciuni o mie.

Cele ce cu ochii văd,

Pipăind abie le cred.

D-oameni îns-atunci o ceată,

De minciuni nouă-nsătată,

Case și copii lăsa,

La cules se îndesa.

Mândru-i fiecare spic,

Dar denuntru nu-i nemic.

De-a gusta toți să îmbie;

Altul pune în cutie

Trufandale înfoiete,

La ținuturi le trimete,

Văd colo femei frumoase,

Deși ceva minciunoase,

A culege au mare dor

Minciunele de amor.

Îngiositul în trufie,

Neavând altă meserie,

De novele, care-i plac,

Își culege un plin sac.

Speculanții de pe loc

Pe la bolte marfa cară,

Ca s-o vând-în iarmaroc

Și pin târguri de pin țară.

Cii ce-ascultă pe la ușă

Și veninul poartă-n gușă,

De bun nume răpitori,

Culeg intrigi dintre flori.

Când prin chipuri feliurite

Unu-ncarcă, altu-nghite,

Deodată

Se arată,

Coborându-să din ceri,

Luminosul adevăr.

Nici un văl pre el umbrea,

Fachie-n brațul său ținea.

Abie sânta cea figură

Aruncă o căutătură,

Iute, cum au răsărit,

Farmăcul au și pierit,

Ș-oamenii s-au minunat

Cum așa s-au îngânat!...

Adevărule presfinte,

Auzi calda rugăminte:

Între noi etern te-așază,

Mintea noastră luminează;

D-aici intriga să piară,

Ce pre noi vra să dezbine,

Și poporul de prin țară

Să se-ncreadă numa-n tine!

Momița la bal masche

Un filozof, ce aflasă

A științelor secret,

De pe lume adunasă,

Pentru public cabinet,

Dupre sistematic plan:

Scoice, pești din ocean,

Fiare, paseri cu verzi pene,

Bolovani și buruiene,

Crocodili de pe la Nil

Și tablo de Rafail.

Iar apoi cel învățat,

De un gust, de o capriță,

Pentru sine-au cumpărat

Mare, tânără momiță.

Care-i zic orangutan

Și-i de țărmul african.

În cărți ziua îngropat

Și-n negrală împlântat,

După lucru-ostenitor

Iubea șaga uneori,

Și, lăsând doparte tomul,

Învățatul meu, ca omul,

Să se poată răsufla,

Cu momița se giuca.

Deci, voios vrând să petreacă

Sara unui carnaval,

Pus-au straie ca să facă

Cei momițe pentru bal,

Ca s-o ducă acolo

Mascuită-n domino.

În costium înaurit

Contrabandu-au mistuit;

A ei ceafă-i învălită

Cu o freză încrețită,

Pune-n capul cel flocos

Un beret cu fiong tufos,

Mijlocul cu brâu încinge,

Și în scarpe talpa-i strânge,

Brânca-ascunde în mănuși;

Nasul, roș ca pipăruș,

Ș-a ei bot, să nu-l cunoască,

Le acopere cu mască.

Așa merg, fără ciocoi,

La teatru amândoi.

Filozoful intră-n sală

Și momița cu-ndrăzneală,

Ce cu grație cochetă

Ține-n brâncă o lornetă.

Aici află adunare,

Mii lumini și vuiet mare,

Sărituri, cacofonie,

Grații date cu chirie.

Fiecare, ca turbat,

Intră unde-i îndesat;

Unul altuia în pripă

Sub nas, la ureche țipă;

Multe masce sunt frumoase,

Dar ca lumea-s minciunoase;

Aici vezi pe un nălban,

Având portul și organ

Unui doftor la consult,

Latinește vorbind mult.

Vezi din școală un băiet

Cu cunună de poet;

Dama care-o lume-nșală

Vezi cu hohot de vestală;

Jidovul din Podul-Vechi,

Îmbrăcat ca erou grec;

Ș-advocatul cel limbut

Gioac-aice rol de mut.

Prin astfeli de iarmaroc

A mei oaspeți își fac loc.

Filozoful prin desime

Trece, dar nu-l caută nime;

A momiței pas mărit

Și străina ei figură

Asupra-i tot au țintit

Adunărei căutatură.

Cu zâmbire fiecare

I șoptea niscai cuvinte,

Dar momița cu-ngâmfare,

Tăcând, trece înainte.

O asemene tăcere

Și măreața ei vedere

Pe toți umple de mirare,

Încât sună întrebare

Cine masca cea să fie?

Și idei s-aud o mie.

Cu respect unii se-nchin,

Crezând că-i un prinț străin.

Unul zice: L-am aflat,

Il arăt a sale-odoare

Al Ungariei magnat.

Altu-apoi: O, frățioare,

Din tăcerea sa nu vezi

Că-i un milord irlandez?

Giură însă-a lui vecin

Că-i de Hina mandarin.

Fiecare-au socotit

Că pe mască au gâcit;

Pre ea toți în giur urmează

Și i se recomendează.

Iată, pentru rande-vu

I dă-actrița-un bile-du;

Poliță i dă bancheriul

Minunatul hap spițerul,

C-un cuvânt, pe cea momiță

Toți o cred d-aleasă viță.

I fac curte și-i să pleacă,

Ca protectoră s-o facă,

Iar pe omul învățat

Nici în samă l-au băgat.

El atunci, plin de mânie,

Ast-a lumei nebunie

Ca să rebde nu mai poate,

A momiței mască scoate

Ș-apoi zice asta vorbă:

Fără crier, turmă oarbă,

Tot e bun ce e strein,

Vezi la cine te închini!

Sistema ți-i părtinire,

Interesul și-ngiosire;

Meritul cel învățat,

Cugetul cel mai curat,

Sentiment de omenire

N-au la tine prețuire,

Și mai bine-ți place-o vită,

Ce-n minciuni îmbrobodită,

Neștiința și-nfoiere

Le ascunde prin tăcere!

Iepurile și amicii săi cei mulți

Nu-i în lume fericire, nici plăcere mai dorită,

Decât s-aibi amic de suflet ș-o femeie-nduioșită.

De iubești pe mulți deodată, la mulți dacă te închini,

Agiutori nu afli în nime când nevoile îți vin.

Un sur iepure odată,

De o fire minunată,

Între iepuri filantrop,

Trăind viața în galop,

Cât putea pe fiecine cu ceva îndatorea,

Și pe vita mică-au mare văr și frate o numea.

Într-o zi de dimineață,

Sorbind roua din verdeață,

Iac-aude prin strâmtori

Buciumând pe vânători,

Și haliciul din seneață,

Îi trecu pe la musteață.

Cum că-i foarte slut la Prut

Sărmănelul acum vede;

Fără-a pierde un minut,

În călcăii lui se-ncrede.

Se rădică-n două, aleargă,

Tremură chiar ca o vargă,

Stă, răsuflă-un pic, ascultă,

Mânat iar de spaimă multă

Prin râpi fuge și tufari.

A lui urme ca să-nșele,

Face multe vârtejele,

Pănă scapă de ogari,

Ș-obosit de fugă, acum

Se lungește chiar în drum.

Ah, ce dulce bucurie

În cumplit-acela val

Au simțit, când pe câmpie

Alergând văzu un cal.

Zisu-i-au deci: Frățioare,

Ca să scap de vânătoare

Să te-ncalec puținel,

Sprinten tu, eu ușurel,

Este-a cailor virtute

Pe vecinul său s-agiute!

Nechezând calul îi zice:

Vei da gios de pe cerbice!

De aceea-alege-n urmă.

Călăuz mai bun din turmă.

Vinea taurul cel gras,

Însă cu mai iute pas.

Pre el iepurile giură

Ca să-l scape de friptură.

Cornoraticul vecin

I răspunsă c-un suspin:

În secretu-ți spun că-n luncă

Mă așteaptă-o mândră giuncă;

Și tu iepure galant

Datoria știi d-amant!

După taur vine-apoi

Un bătrân bărbos căproi,

Dar nici ista vra să-l ducă,

Zicând că la mers hurducă.

Iată că-ntre cii ce trec

Vinea ș-un lânos berbec;

Ce și el ceru iertare

Că de-agiuns povoară are,

Ș-apoi giocuri de noroc

Nu vra peste-al său cojoc.

Spre vițelul care rage

Bietul iepure se trage

Ș-agiutori ceru duios

De la vărul credincios.

Să mă-ncaier, zisă,-acum

L-așe certe de pe drum?

Sinior iepure, ț-oi spune

Razim în mine nu pune,

Când bătrânii din cireadă

Nu s-amestecă la sfadă.

Că sunt fraged, tu știi bine;

Plânge-voi deci după tine,

Și-n pieire timpurie

Mângâierea asta-ți fie!

Mă despart de tine greu,

Că ogarii vin, aleu!

Soarele și negura

Prin tăria cea azură

Trecând soarele de vară,

A lui rază-așa căldură

Săgetat-au preste țară,

Că apele a unui lac

Toate-n aburi se prefac.

Deci aceste-aburele

Agiungând la-naltul lor,

Uitând chiar, ca inimi rele,

Cui datoare-s cu noroc,

S-aduna, se îndesa,

Ca-nchegându-se în nor

Doar să poată-ntuneca

Pe-a lor binefăcător.

Însă-atuncea dreptul soare

La-ngiosita cea estime

Zisu-i-au: Uitat-ai oare

Cum agiuns-ai la-nălțime?

Pentru-asemenea trufie

Vei simți a me urgie!

Deci îndată a sale rază

Cu putere scânteiază,

Norul, umbra au pierit,

Negura iar se desface,

Și de unde s-au suit

În tinos lac iarăși zace.

Lupul prefăcut în păstor

Un lup foarte ipocrit,

Având mare apetit

Pe o turmă grăsulie

Ce păștea în o câmpie,

Socotea că a lui plan

Nemerit s-ar fi făcut

Dacă-n straie de cioban

Vizetă i-ar fi făcut.

Deci pre spate-o glugă-ncinge,

Coapsele-n ițari le strânge,

Spre-a-și ascunde a sa față

Pune-n cap o pălărie;

Ca păstor curat să fie,

Din un ram își face o cață.

Și vicleana ligheoaie

Ie subsoară o cimpoaie.

Chiar ca Trifon îmbrăcat,

Pe-a sa cață rezemat,

Lupu-ncet se-naintează,

Când păstoriul repoza,

De somn cânii se-ngâna,

Dar nici turma era trează.

Ipocritul, bucuros

De prilej așa frumos,

Avu încă ș-o idee,

Ca cu portul cel mințit

Să înșele nemerit

Și un chiot să mai deie.

Dar aceasta-i strică tot;

Deschizând flămândul bot,

Așa foarte au urlat,

Că pădurea-au răsunat.

Se treziră la-acel ton

Turma, cânii și Trifon.

Bietul lup se încurca

Pe ițarii săi și-n glugă,

Încât nu putu să fugă,

Nici macar a s-apăra.

Un fățarnic cât d-ascuns

Nu rămâne nepătruns.

Sune-ursariul numa-n surle,

Cine-i lup ca lup să urle.

Stânca care fată

Stânca odată,

Îngreunată,

Gemea și se văieta,

Încât din giur s-aduna

De mami și de moașe cete,

Crezând că ea va să fete

Un târg ca Iașii măcar.

Vuiet, sunet în zădar,

Căci stânca când au născut

Un spân șoaric s-au văzut!

Astă fabulă s-apleacă

Cătr-acii ce vor să facă

Lucru mare pre pământ,

Ș-apoi iesă numai... vânt!

Două spice

Cu-nălțată, mândră frunte,

Un deșert spic defăima

Pe un spic plin de grăunte

Ce în gios se atârnă.

Zisă deci l-a lui vecin:

De râs lucru-i curios

Că ții capul așa gios!

Îns-atunce spicul plin

Au răspuns l-această ceartă:

Nu doresc a mă schimba;

A mea frunte-aș rădica

Când c-a ta ar fi deșartă!

Ursul, pasărea, șerpele și momița

Un sălbatic urs de munte,

Cu ochi mici și lată frunte,

Vrând să-și facă o carieră

În a curței naltă sferă,

Unde trăia vite o mie

Sub a leului domnie,

De vecini au întrebat

Cum să între la palat?

Mergi, momița au zis, sărind,

Pasărea i-au spus cântând,

Șerpele-i dă un alt plan:

Vrând a fi bun curtezan,

Mergi pe pântece, vecine,

Târâindu-te ca mine!

Albina, țânțarul și musca

Lui poeta Paraplin

Ce prin versuri strâmbo-drepte

Pe Esop vre să îndrepte

Apologul ista-nchin.

Primăvara chiar în zori,

Când sufla o boare lină,

Zburând iute o albină

Culegea miere din flori,

De la roză peste crin

S-așeza, și din pahar

Ce adânc li sta în sân

Sugea dulcele nectar.

Pe când ea se ostenea,

Făr de lucru petrecea

Musca și un mic țânțar

Ce ne supără-n zădar.

Amândoi trăiau pre bine

Ș-având ligă între sine

Pe iarbă s-au așezat

Și-n științei lor putere

Despre metodul dezbat

Cum se face bună miere.

Pare-mi-să că la gust,

Zisă musca cătr-albină,

Cum faci miere din cel must

Ea nu poate fi mai fină.

Dar amestecul, prepun,

Pentru nerve nu e bun.

Deci aș crede că în loc

De tei, roză, busuioc,

Să iei ceapă, măndragună,

Ce fac miere mult mai bună.

Iar țânțariul cear,- au zis,

Este aflare

Foarte mare,

Dar precum anțărț am scris

O idee minunată

Într-o foaie învățată,

Nu lua ceara din floare,

C-a fi mai luminătoare,

Mai vâscoasă și mai plină

De-i lua-o din rășină.

Când făcea congresul lor

Pentru a industriei spor,

Biat-Albină cu răbdare

Tot urma a ei lucrare.

Consultul

Dineoară-n sat la țară

Un boier pătimea mult,

Încât din giur s-adunară

Doftori doi la un consult:

Din Cotnar, domnul Mergrău,

Iar Binmerg de la Hârlău.

Cel din urmă-ncredința

Că boierul va scăpa,

Când întăiul da parolă

Că boierul cu-a lui boală

Va purcede împreună

Unde moșii se adună.

Dizuniți la-nvățătură,

Îmbii scriu două rețete,

Dar boierul cu-acea cură

Nu putu să se îndrepte.

Deci pe când îl îngropa,

Doftorii se disputa.

Zicea unul: S-au trecut

Precum am fost prevăzut.

Altul, în rostul latin,

Au vădit chiar adevărul:

De mi-ar fi urmat deplin,

Sănătos era boierul!

Lupii și oile

După ce au fost trecut

Mai mult decât ani o mie

De-ncruntată dușmănie,

Lupii pace au făcut

Cu păstorii și cu turme.

La îmbi de folos era

Ca masacrul să se curme,

Diși lupii i dizbârna,

Păstorii din a lor piele

Făceau bune cojocele,

Încât oaia-n liniștire

Nu putu mai ca să pască,

Dar nici lupul cu lesnire

N-au putut ca să răpească.

Drept aceea, întemeiet

Un tractat s-au încheiet

Ș-ambe părți dau spre tărie

Cuvenită chizășie:

Lupii dau pe lupișori,

Oile pe câinii lor.

Având pacea iscălită

După forma legiuită

Prin ghibacii comisari,

Ce era de neam măgari,

Urma liniștea în țară;

Pe cât lupii tinerei

N-aveau dinte, n-aveau ghiară,

Au fost blânzi ca niște miei.

Dar îndată ce la trup

Din lupșor ieșit-au lup,

Apetitul firesc mână

Să se-ncrunte la o stână

Ce-i lipsită de păstori.

Atunci lupii răpitori

De oi și de mei o sumă

Prind, despoaie și zugrumă;

Cânii, a turmei tărie,

Ce dupre acel tractat

Adormise-n lupărie,

Tot de lupi s-au zugrumat.

Încât iată adevărul

S-au vădit și astă dată:

Cum că lupul schimbă părul,

Dar sistemul niciodată!

Asinul și fluierul

Pe o holdă săcerată

Păscând asinul odată,

Din tâmplare au văzut

Fluierașul cel pierdut.

Vre, mirându-se, să știe

Di ce lucru a să fie

Lemnul cela găunos?

Deci l-întoarnă-n sus, în gios,

Tot cu botul său l-împinge,

Îl amirosă și-l linge,

Când, suflându-l, au sunat

Viers ce n-au fost așteptat.

Măi, măi, strigă-n bucurie,

Acest sunet d-armonie

Au vădit c-ascuns talant

M-au menit de muzicant,

Ș-astăzi nările-mi răsună

Pruba-n lume cea mai bună

Criticului pizmătar

Că viers face ș-un magar.

Erostrat

Era seară și-ntre nouri soarele s-acufunda,

Când din Efes tot poporul de la giocuri se-nturna;

Cuprins încă de plăcerea a priveleștei frumoase,

Vorovea despre minunea luptelor mult maiestroase;

Deodată, prin tuneric, ceriu-n giur au scăpărat;

Tot poporul stă pe loc

Și-nturnând spre Efes ochii, templul cel mai minunat

Îl văzu cuprins de foc.

Îndărăpt aleargă iute, spăriet acel popor,

Ca să afle d-unde-i focul, ca să deie agiutor.

Pintre fum, prin caldă boare,

Prin scânteielor lucoare,

De aproape agiungând,

Iată că au însemnat

Un om repede mergând;

Era acesta Erostrat.

Ca turbat de nebunie,

Ținea-n mână o făclie,

Și prin strigătul cumplit

A sa faptă au vădit.

A poporului, deci, ceată,

De mânie înfocată,

La giudeț pre el îl cheamă

Și-osândire cere dreaptă

Pentru astă crudă faptă;

Erostrat stă fără teamă.

Îl întreabă ce păcat

L-astfel faptă l-au mânat?

Cercetează dacă n-are

Vun cuvânt de apărare.

Ori din groapa-ntunecată

Furia înveninată

Fărmăcat-au a sa minte,

Încât barbar s-au atins

De atâte lucruri sfinte,

Pe Diana au aprins.

Au dărmat a ei icoane,

Prețuite-n milioane,

Templul ei au nimicit,

Ce-i lăcaș de zei dorit

Și-i misteriul de lege,

Faima Greciei întrege!

Dar Erostrat, nepătruns:

Dede atunci acest răspuns:

Am dorit ca al meu nume

Cunoscut să fie-n lume;

Iată-mi fapta și prihana,

De-asta ars-am pe Diana!

Inima-mi de venin plină,

Mintea fără de lumină,

De ambiție orbit,

Neputând să fac nimic,

Lucrul ce-i de alții urzit

Hotărât-am ca să-l stric.

Vreo mustrare nu îmi vine;

Trist Efesul ca să fie,

Nu cer alt decât de mine

Să vorbească și să scrie!

Dar giudețul declărează: O, de răle făcător,

Prin virtute să câștigă numele nemuritor!

Cel ce criminale face, de ambiție îndemnat,

Bună faimă nu câștigă, ce în veci e blestemat;

Vei muri la întuneric, defăimat de-ntreaga lume,

Și epoca viitoare n-a cunoaște al tău nume!

Cărările și calea dreaptă

Spre o cale grea și lungă

Călători doi s-au unit,

Deși ii aveau s-agiungă

Scop cu totul diferit.

Numa avere să adune

Unuia foarte-i plăcea,

Pentru-aceasta el de bune

Orice mijloace credea.

Celalalt, în curăție,

Câștig strâmb nu căuta,

Fără de fățărnicie

Dreptului se închina.

Ista, deci, cu sigur pas

Tot pe drumul drept au tras,

Dar șiretul călător,

Pintre nobili și popor

Trecând, în gândul său zice:

Nătărăul las să ție

Drumul lung; eu prin potice

Voi cârni cu ghibăcie,

Că pre astă scurtă cale

Deseori am fost găsit

Titluri, laude și parale;

Uneori le-am și răpit!

Fața, vorba, tot le schimbă;

Pe cărarea cea mai strâmbă

Tupil se înainta

Tot în stânga,-n dreapta ba!

Ori pe unde el se duce

Ceva trebuie s-apuce;

Fiind toate de al său plac,

Nu ferește nici un lac,

Ce înainte ca să poată

Păn la brâu în tină-noată,

Ș-încărcat cu grea povoară,

Deși plin e de ocară,

Împroșcat de tot și uns,

Așa la scop au agiuns.

Însă toți îl defăimau,

Cu degetu-l arătau.

Omul bun, cu mică parte,

Ce pe drum drept au călcat,

Au sosit pe altă parte

Sărac, însă tot curat!

Sălbaticul și călătoriul

În adâncul unei stânce,

În deșertele pustii,

Un sălbatic ș-ai săi fii

Au pus mursa lor să mânce;

Cu femeia-n giur șădeau

Peste-o piatră,

Lângă vatră,

Și copiii lor sorbeau.

N-avea șervet, nici cuțit,

Dar bun foarte apetit.

De fortună ca să scape,

Un nemernic călători,

Răzbătut de a ploaiei ape,

Au intrat în groapa lor.

Sălbaticu-n sărăcie,

Fiind plin de omenie,

Deși nu l-au așteptat,

La ospăț l-au îndemnat.

Oaspele, înflămânzit,

Să aștepte n-au voit

De două ori ca să-l învite,

Dar dintăi din a sa gură

Peste degete-amorțite

Boare suflă de căldură;

Apoi în aceea zamă,

Fiind caldă, suflă iară.

Sălbaticul mult se miară,

Zice: Asta cum să cheamă?

Una zama-mi răcorește,

Alta mâna-mi încălzește.

Di-i așa, oaspelui zice,

Poți să mergi de-acum de-aice!

Zău! drept mă va feri

Cu un om a locui

Carele din a sa gură

Când frig suflă, când căldură.

Peștile și păscariul

Un mic pește,

Mare-a crește,

Dacă zile va avea;

Dar prinzându-l tu abia,

Să-i dai drumul, iar să-ți vie,

Ar fi mare nebunie!

Un crap încă foarte mic,

Fiind încă chiar pitic,

Păscuitu-s-au odată

În o apă turburată.

Când păscariul l-au văzut

Au zis: Bunu-mi început,

Unul mulți va să-mi câștige,

Și cu ii pe tine-oi frige;

Deci în sac așteaptă-un pic!

Crapu-i zice-n a lui limbă:

Ce-i să faci c-un pește mic?

Cu un mare, rog, mă schimbă,

Că în zamă sau friptură

Nice-s de-o îmbucătură;

Lasă-mă să mă fac crap,

Că de undiță nu scap.

Ș-apoi preț va da becierul

Să mă ducă la boierul,

Când acuma pănă-n sară

Osteni-vei tu aici

Ca să scoți din apă-afară

Mizerabilii pitici!

Dar păscariul flămânzit,

Care zama-n gând o soarbe,

Nu se-nșală d-aste vorbe

Și-n acest chip i-au vorbit:

Ce ghibace ritorie

Dizvălești acuma mie,

Să te duci l-a mea odaie,

Acolo în o tigaie

Când în cald unt vei pluti

Mult mai bine-i sfârâi.

Căci proverbia e bună:

Ce-i în mână nu-i minciună.

Giudecată nouă a lui Paris

Între timpul vechi ș-acuma, oare cine nu-nțălege

Că e mare diferire la nărav, la gust și lege?

Plin de gară și proțesuri neastâmpăratul om,

Astăzi pentru milioane, dar atunce pentr-un pom.

Ca femeia-atunci și zâna

Să se laude au voit,

De aceea s-au sfădit

Iuno, Venus și Atina.

Pentru asta, la un munte, care Ida se numea,

Unde Paris, păstor tânăr, turma sa de oi păștea,

Au venit pe-ascuns tustrele,

Ca să giudece pre ele

Și la mai mândră femeie

Dorit pomul ca să deie.

Deci l-acela păstorel,

Tânăr, blând și frumușel,

Toate zânele jaluze

Se ruga prin ochi și buze.

Una minte-i giuruia,

Alta averi i hărăzea,

Iar a treia mult favor

La frumuseță și l-amor.

Abia Paris au ochit

Pe-ntriita cea minune,

Avere-au disprețuit,

N-au voit înțelepciune,

Ce frumuseței pom au dat.

Însă azi,

Un așa caz

În alt feli s-au giudecat,

Nu-ntre munți, c-acel cioban,

Ci șezând pe un divan;

Paris, de modernă lume,

Care-noată în parfume,

Vede-ntrând la el trii zâne,

D-osăbite daruri pline,

Cea-ntăi, aspră la figură,

I-au zis: Te voi înzestra

Cu înaltă-nvățătură,

De soț dacă mi-i lua!

Abie-au zis, ș-a doua zână,

Chiar ca Vinera frumoasă,

Au intrat de grații plină,

Și sub genele umbroase

Două stele-i scânteia.

Mult nu cred c-a fi zis ea,

Că triumful unei fete

E d-agiuns ea să s-arete.

În asemene minut

Cel mai drept giudecător

Paragraf-ar fi pierdut.

Chiar ș-al nostru matador,

Pe când sta ca fermecat,

Zân-a treia au intrat.

Era asta grăsulie,

De ani nu pre timpurie,

Era-n rochie strălucită,

Dar la față cam urâtă,

Și în spate, ascuns de vel,

Firea-i dădu un muncel.

Mare nas, cam roșă coamă,

Dar de tot îmbrilantată,

Și-n casetă ferecată

D-olandeji ducea o soamă.

Toate aceste, ea zicea,

Cu mine-mpreună ia!

De departe apoi ținea

De noblesă-un pergament

Și-n rezervă, iată vine

Un decret de prezident.

Văzând haruri sunătoare,

Titluri, prețioase-odoare,

Acest Paris, plin de fum,

După moda de acum,

L-Afrodita și Atină,

Cu politică să-nchină;

Pre cap pune a sa marcă,

Buzunarii îi încarcă,

Și spre a fi deplin ferice

În giug pune a sa cerbice.

Călătoriul și cânii

Dineoare, un om pacinic, de mii grije-mpresurat,

Pe o cale, în amurgul, trecea-aproape de un sat.

Dulmecând pre el un câne, începu cumplit să latre;

De asemene și alții, din bordeie și din șatre,

Păzitorii câni de stână, cu dulăi ș-ogari urla,

Cât de vuietul sălbatic toți munceii răsunau.

Asurzit, plin de mirare, întrebă pe câni nu-s cine:

Zgomotul și astă larmă, spuneți-mi, de unde vine?

Însă nimene putut-au ca să deie vrun răspuns,

Că lătra cânii, cățeii, din tunericul ascuns,

Făr-a ști, cu toți, de ce

În lătrat se întrecé!

A deșertului om asta este chiar icoana vie:

Cel rău scoate o minciună, alt nebun adaoge-o mie,

Strigă, flacăra învită,

Făr-a ști de ce-i stârnită!

Focul din scântei precum,

Născând, toate le preface

În cenușă și în fum,

Așa-a oamenilor pace

O minciună au surpat

Și pe frați au dezbinat.

Deseori virtutea sântă prin intrigă s-au pierdut,

Socrat pentr-o calumnie cupa morței au băut,

Aristid s-au disțerat,

Sțipion s-au defăimat,

Staturi mari, ce-au înflorit,

Tot de-acest rău au pierit!

Aurul și fierul

Un blanc galbăn scânteios,

Gemând sub ciocan vârtos,

Plângea soarta sa odată:

Ori să poate să mă bată

Înghiositul crud metal

Care-l calcă păn ș-un cal?

Dar ciocanu-i zice: Frate,

Este vechi ist adevăr

Că pre aur fierul bate.

Un popor ce n-are fier,

Curaj n-are, n-are armă,

Să defaimă și să sfarmă.

Cuvântul lui Socrat

Socrat casa când zidea,

Din vecinii fiecare

Câte-o critică zicea:

Unul că proporție n-are,

Altul c-a ei împărțală

E făcută cu sminteală.

Pentru-un om de a lui clas,

N-avei unde a face-un pas;

Și s-uniră toți să zică

Cum că casa era mică.

Socrat spusă a sa dorință:

De-ar da zâna de Atină,

De amicii cu credință

Casa mea să fie plină!

Zicea Socrates cu minte și în astă întâmplare,

Pentru cii ce amici se cheamă, casa lui era pre mare.

Că tot omul și aice

După moda veche zice

Că-ți este amic prea bun,

Cine-l crede e nebun!

Nu-i nemică mai ușor

Decât de prietini nume,

Însă foarte rareori

Unul poți afla în lume!

Diogenes

Diogenes, în Atina,

Unde strălucea lumina,

Un barbat era mintios,

Însă giudecat pe dos.

Că-i filozof unii spun,

Alții că au fost nebun!

Dar de asta nu mă mier

Căci un om cu caracter

Nebunie când nu face,

Care cetei oarbe place,

Deseori în astă lume

De nebun câștigă nume.

Cu sistemul ce avea,

Cu puțin se sătura,

Cu apusul adormea,

În răsărit se scula;

Toți ziceau că e smintit,

Dar el era fericit.

A lui port ș-a sa figură

Nu făcea macar trii bani;

La frig cum și la căldură

El purta de triizeci ani

O mănta de tot cârpită,

Pălărie bortilită,

Locuia în un antal,

Unde vorbea de moral.

Ospătând odată-o ceapă

Și cu palma băund apă,

Văzu piața-mpodobită

Cu o statuă sculpită.

La ea merge,-n genunchi pică

În sus mânele rădică,

Și plecat ca cerșitor

I cerea un agiutor.

Dar un grec, trecând, i zisă:

Filozoafe, pare-ți-să

Că di-i cere noapte, zi,

Ruga ta s-a auzi!

Ori nu vezi c-acea figură

E de piatră săpătură,

Fără cuget și simțire,

Vrun suspin nu o pătrunde!

Diogen atunci răspunde

Însămnat-acest cuvânt:

Oamenii ce alta sânt?

Prin a petrei închinare

Eu aice mă învăț

Pe al omului dispreț

Ca să-l sufăr cu răbdare!

Clopotul și limba lui

Ah, ce soartă înfiorată!

Zicea clopotul odată

Cătră limba ce-l lovea.

Ușor lucru ți se pare

A urla fără-ncetare

Atât vuiet și de ce?

Di ce, nu știu, limba-i zice,

Aninatu-m-au aice

Să-ți dau ghionturi nencetat.

Pe frânghie-ntreabă, vere,

Ea mă trage cu putere,

De-am lovit, am ascultat.

Clopotul de la frânghie

Di se mișcă vra să știe,

Di ce trage cu amar?

Dar frânghia răsucită

Zice că pre ea învită

Însetatul palamar.

Palamarul de-altă parte

Zice: Popa știe carte

Ș-a suna m-au rânduit.

Dar, aleu, de-atâta sunet,

Gemet, vuiet și răsunet

Bietul popa-au asurzit.

Di-l întrebi di ce, de unde?

El n-aude, nici răspunde,

Ce din cap semne făcea,

Și pre clopot îl supune

Vuietul tot să răsune,

Fără a ști macar di ce.

Oile

Apolog

Imitație

Eu nu știu di ce acuma, ca în timpul cel trecut,

Alte vite chiar ca omul nu au dar de limbuție?

Căci în epoca străveche, cum făcutu-ni-au știut

Esop, Lafonten în Franța și nu-s Cine-n Românie

Zburătoare, târâitoare și cvadrupede animale

Discutau politici cvestii prin camere și tribunale.

Pe atuncea de oi turme cu ai lor berbeci și miei

Alegeau acele câmpuri unde ierbele-s mai bune,

Rumigau trifoi și cimbru pe podișuri și prin văi,

Fără a fi privighete de păstori pe la pășune,

Nici de zer și d-a lor lapte n-au fost vasăle umplute

Nici de lână dispoiete sau la măcelari vândute.

Îns-acea independență și dorita liberta

Cătră care ș-oaia aspiră au avut defecte grele,

Cum în viața sa putut-au fiecine observa

C-orice stare au meserie nu-i scutită de-a ei răle,

Noi videm pe toată ziua pentr-a omului pacate

Că cu binele și răle deseori sunt îmbinate.

C-atunci când lânoasa turmă păștea-n pace, deseori,

Îndemnat de foamea cruntă, stând la pândă în pădure,

Nempacat nimic, chir lupul, ce e-al oilor fior,

După instinctul ce natura dădu cestor creature,

Negăsind o rezistență de pe câmp, au chiar din stână,

Zugruma și înghițea oaia cu ciolane și cu lână.

Cunoscută-i astă soartă ce domnează pre pământ,

La ea oamenii și toate animale-s osândite,

Acel mic să face prada celor ce puternici sânt,

Precum cel mai mănunt pește de cel mare să înghite

Ș-operația asta-n lume tot asemenea s-a face,

Dacă cel ce au urzit-o în alt feli n-o va preface.

Dar precum în toate zile nime nu s-a îndoi

Că abuzuri învechite și deprinderile răle,

De ar fi nepedepsite, într-atâta ar spori,

Încât nu numai de lână, ce ni-ar dispoia de piele;

Când asemenea sisteme pe la oameni aplicate,

Între ii ar stârpi o parte pe celaltă giumătate.

Așa deci, precum cerusă interesul general

A lua-se fără preget o energică măsură

Contra răului lățire, ce la toți ar fi fatal,

Dizvălindu-se o cvestie de asemenea natură,

Au voit să se consulte în obșteasca Adunare

În ce mod să se ferească de acel pericol mare.

A să ști se mai cuvine că în secolul antic

Societatea primitivă ce au fost încă sălbatică

De guvern avea o formă, precum cronografii zic,

Parte aristocratică, iar parte democratică,

Și-n congres când chema legea, neputând toți merge deci,

Trimiteau din sânul turmei deputați pe-ai lor berbeci.

Doară nu c-ar fi berbecii de natură alt popor,

Căci și ei ca și confrații născuți fură tot din oaie,

Dar mărimea și puterea, respectul și mare onor

Ce avea în Zodiacul prezentantul a lui Gioae

Pe berbeci considerat-au ale turmei scutitori,

Venerat-au ș-ascultat-au ca părinți și senatori.

Încât oile adunate în colegi electoral,

În complect, toți mandatarii c-o foarte magioritate

Au ales berbeci puternici prezidenți la tribunal,

A comunei cvadrupede legiuit reprezentate,

Având fiecare instrucții ș-un imperativ mandat,

De care să nu s-abată pe a lor coarne au giurat.

Așadar la o poiană într-o zi s-au adunat

Din cotunurile țărei deputați de toate trepte,

Și-n secrete comiteturi și-n complect au debatat

Diferite combinații și proiecte înțălepte;

Dar în cursul a discuției, ca în toată adunare,

Bune vorbe s-auziră, dar și toante deseoare

Propuneau unii cu-energie pe-acei lupi a-i înfrâna

Prin canale-n giur săpate c-o puternică tărie,

Alții propuneau îndată turmele a le muta

Între râpi, stânci și corhane unde lupii să nu vie;

Progetau însă și alții în giur curse să întindă

Și pe lupii ca pe șoareci chiar de vii pe toți să-i prindă.

În cea criză națională agiutori unii au cerut

De l-acei ce între sine au simpatie animală,

Aleanție cereau alții cu condiție de tribut,

Pentru care ca să aibă la nevoie sprijineală,

Încât lupii cei mai ageri, deși plini de răutate,

Nu ar cuteza să calce încheietele tratate.

În acel minut mult critic un măreț berbec și gras,

Cărui frunte coronară două coarne maiestoase,

Întăi membru al Adunărei au venit cu mândru pas

La care cu umelire toți cerbicea o plecase,

Căci ca ist-alt nu fusăse între toate turme în lume,

Pentru care Mintios-Kornul i s-au dat gloriosul nume.

El în limbă academă au zis: Zelul patriotic

Laud mult, dar văd că este aist caz cam climatoric,

Rostul vostru mi se pare că de tot este esotic,

Și proieptul patriotic eu îl giudec prea himeric;

Sigur sunt că-n aplicare el de tot e problematic

Și nicicum cu starea d-astăzi de foloase în izul practic.

Drept aceea, ascultați-mă! Eu espune-voi acum

Alt proiect, pre care-l rumăg nu în gât ce-n capul meu,

Cum că el să se adopte nu mă îndoiesc nicicum.

Parlamentul fără crieri ni conduce foarte rău,

Că de nu să adopta-s-a un sistem mult mai politic

Am putea ca să agiungem la un caz încă mai critic.

Între mii ființe-n lume eu cunosc un animal

Ce atâta spirit are și mijloace diferite

Că întrece a noastră gintă în putere și-n moral

Și de el să-ntitulează împărat celor urzite,

Încât nu ni-a fi rușine la atâtea virtuți bune

Pentru a noastră mântuire chiar cerbicea a-i supune.

Animal-acel e omul, ori pe unde ochii-ntorc

Nu văd alt mai bun; pe dânsul l-au ales prin toate forme

Boul, asinul și calul, și chiar filantropul porc,

Care sub a sa protecție roade, grohăiește, doarme;

Dupre cum a lui strămoșii petrecut-au păn-azi bine,

Totdeauna esemple antice a urma ni se cuvine.

Un om vrednic șede aice nu departe de la noi,

Mare amic de cvadrupede, ce-i iubește ca un frate;

Are turme, herghelie, animale de tot soi,

Livezi, câmpuri și pădure, cinci odăi și patru sate;

Penru cazul nostru, credeți, pe el soarte ni-l trimete;

Să ne folosim de dânsul pănă n-a fi de el tăiete.

Dar condiții reciproce, tot câte un paragraf,

Lămurit să se înscrie pe hârtie timbruită,

Să se publice prin foaie, nu cumva vrun plastograf

Documentul, șarta noastră, să-l prefacă pentru o mită,

Și condiția aceasta de n-a fi drept observată,

De părțit ambe să rămâie chiar de sine răsuflată.

Blânde oile atuncea l-acel plan s-au conformat,

Consultând în plebiscidul prin voturile comune,

Mic și mare, surd și mutul, liber toți au declarat

Din cea zi fără de preget omului a se supune

Ș-a-ntroduce pentru vite liberale parlamente

Spre a dizbate interesul prin solide argumente.

După ce să lămuriră toate articule-n congres,

Se decise diplomatic un ministru a trimete,

Pentru care, ca cel ager, Korn-Mintosul s-au ales

De a supune cazul public conferenției secrete.

Datu-i-s-au vulpea veche secretar și consiliere

Și un corb pentru depeșe ca să fie curiere.

Esop și ștrengarul

Fabulă de circonstanță

Și-n anticul timp d-eroi

Ștrengari erau ca la noi,

Carii din ecces de minte

Derâdeau și cele sfinte.

Cel ce nu li sămăna

Prin minciuni se defăima.

Spune istoria c-Esop

Au fost hâd, ghebos și șchiop,

De el pruncii se spăreau,

Iar nebunii îl derâdeau.

Îns-acea tristă figură

Era vas d-învățătură,

Ce prin fabule o mie

Au agiuns și-n Românie.

Esop, sclav când fu-n Efes,

De patronul său trimes,

Trecând în o zi pin strată,

Alungat au fost d-o ceată

De ștrengari ieșiți din șatră,

Dintre care-unul cu-o piatră

Nemeritu-l-au în șele,

Că-i veniră amețele.

Neputându-și răzbuna,

Pe ștrengarul lăuda

Esop pentru ghibacie

Și i-au zis: Rău pare mie

Că nu pot să fac alt dar

Decât numai d-un dinar.

Dar vezi cela ce-au trecut,

Decât mine-i mai avut;

Pre el de vei nemeri,

Înzecit te-i folosi.

Deci ștrengarul lăudat

De câștig s-au apucat

Ș-așa bine au chitit

Că-n cap ținta au nemerit.

Îns-acest avut barbat,

Fiind public magistrat,

Un sergent privighitor

Prins-au pe cel praștiitor.

Și în loc de mulțămită

Dădu ceartă-agonisită.

Iar poporul adunat

La dreptate au aplaudat.

Momița

Pentru-un spirit ce nu doarme

Nu-i nimica mai ușor

Decât planuri de reforme

Ca să deie la popor.

De sunt bune, de sunt rele,

Destul fie frumușele.

Așa odată o momiță,

Din filozofilor viță,

Care nimica creează,

Ce toate le imitează,

Prin formal act s-au fost prins

Marea toată să o sece

Și că-n sec prin ea va trece.

Pentru asta au aprins

Toți copacii din pădure

Și din pietre făcu zgure.

Atunci, iacă, cu mirare,

Animalii toți strigară:

Ce invenție minunată!

Iar momița îngâmfată

Li făcu acest cuvânt:

Multe averi de bun pământ

Și ogoare eu voi da

Focul apa de-a seca,

Iar despoticul guvern

Chiar de astăzi voi schimba

Și republica-n etern

Pentru voi s-a proclama.

După ce mai bună parte

De moșii mi se va da,

Restul n-are să să-mparte,

Ce-n comun s-administra.

Atunci patriei reformate

Dulce soarta va să fie,

Comunizmul de frăție,

Libertate,

Egalitate,

De a lua lucruri străine

Privilegi e pentru-oricine,

Legile și direptate,

Ca strigoie răsuflate,

Mai veche de piramide,

S-aibe ca invalide

Și căzute-n hebeție

Pensie din Visterie.

Dar pe când ea declama,

Pe un asin întreba

Dacă scad a mărei unde.

Încă nu, ista-i răspunde.

Nu să turbură încă apa?

Parcă doarme,-i zice iapa.

Dar momița prefăcută

Elementelor împută

Că nu i s-au nemerit

Cele ce au profetit.

Ș-operația tot așteaptă.

Oare ce-au urmat în faptă?

Au ars arbori din pădure,

Iar din marea cea adâncă

N-au scăzut o picătură.

Mai ales sporit-au încă.

Codrul daună grea au atras,

Marea, mare au rămas,

Așa câte un șarlatan

Ni propune un frumos plan,

Zgură chiar cu poleială

Care ploaia curând spală.

Frunza

De stejar ușoară frunză

Prin aer se rotolea;

Uitând c-au ieșit din grunză,

Tot în sus zburând, zicea:

Cât departe de pământ

Începui a-mi înalța!

Ori pre căile de vânt

Cine poate a-mi urma?

Ea se-nalță cătră soare,

Pe cât zefirii au suflat;

Dar abia stă a lui boare,

Frunza-n vale au picat.

Veți cădea și voi odată,

Ce sunteți ferice o zi,

Dacă schimbătoarea ceată

Va-nceta a vă iubi!

Table of Contents

Fabule

Corbul și vulpea

Zâna fabulei

Grierul și furnica

Broasca și boul

Acii doi catâri

Asinul și furul

Lupul și mielul

Leul și guzganul

Guzganul de cetate și cel de câmp

Cerbul la fântână

Cocostârcul și vulpea

Lupul și cucoara

Țăranul și fiii lui

Oala de aramă și oala de lut

Vulpea și țapul

Capra, giunca și oaia, în companie cu leul

Oaia și mielul

Stomahul și mădulările

În unire stă tăria

Cânele carele scapă lucrul, vânându-i umbra în apă

Musca și carul

Moartea și nenorocitul

Broaștele care cer un împărat

Castorii

Ochii și nasul

Vulpea, momița și fiarele

Minciunile

Momița la bal masche

Iepurile și amicii săi cei mulți

Soarele și negura

Lupul prefăcut în păstor

Stânca care fată

Două spice

Ursul, pasărea, șerpele și momița

Albina, țânțarul și musca

Consultul

Lupii și oile

Asinul și fluierul

Erostrat

Cărările și calea dreaptă

Sălbaticul și călătoriul

Peștile și păscariul

Giudecată nouă a lui Paris

Călătoriul și cânii

Aurul și fierul

Cuvântul lui Socrat

Diogenes

Clopotul și limba lui

Oile

Esop și ștrengarul

Momița

Frunza