Cântece de vitejie

George Coșbuc

Editura Bestseller

Imagine: Balasz Kovacs

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Cântec

Ți-ai mânat prin veacuri turmele pe plai,

Din stejarul Romei tu mlădiță ruptă,

Și-ți cântai amarul din caval și nai.

Dar cumplit tu fost-ai când te-au dus în luptă

Ștefan și Mihai.

Când ți-or pune piedici dușmanii să cazi

Spada ta să fie și de-acum, române,

Fulger care-aprinde, vânt ce rupe brazi,

Și te-ncrede-a pururi că vei fi și mâine

Tare cum ești azi.

Sus ridică fruntea, vrednice popor!

Câți vorbim o limbă și purtăm un nume,

Toți s-avem o țintă și un singur dor

Mândru să se nalțe peste toate-n lume

Steagul tricolor!

Imnul studenților

Cântăm libertatea și numele sfânt

Al țării străvechi și-al acestui pământ!

Iubirii de neam, ce de-a pururi ne-a fost

O pavăză-n lupte și-n pace-adăpost

Cântămu-i supremul ei cântec.

Cu vesele glasuri de tinere firi,

Cuprinși de-amintirea străbunei măriri,

Spre soare ni-e gândul și mergem spre el,

Lumina ni-e țintă și binele țel

Trăiască-ne țara și neamul!

Cu dreapta-nălțată spre Tatăl de sus

Jurat-am tot ce strămoșii ne-au spus:

Unire-ntre frați, și pe Domn să-l iubim

Și-altarul de jertf-al națiunii să fim

Și sufletul neamului nostru.

Iar dacă protivnicii numelui tău

Cu oști ar veni ca să-ți facă vrun rău,

Ridică-te mândră și nu te-ngrija,

Căci inima noastră e inima ta;

Tu-ncrede-te-n fiii tăi, mamă.

lar dac-ar pieri de pe-ntregul pământ

Iubirea de neam și-al credinței avânt:

Azilul lor vecinic găsindu-l în noi

Le-am crește, ca iar să le dăm înapoi

Mai tari și mai trainice lumii.

Cântec ostășesc

Caii sar și frâu-și mușcă

Jos prin văi e fum de pușcă,

Corbi s-arată croncănind.

Stau de-atac dușmanii gata

Uite-o-n zbor întunecata

Moarte-acum spre noi venind!

Știm cu toții ce ne-așteaptă!

Sus spre Domnul mâna dreaptă

Ridicați-o dar, jurând!

Pentru sfânta noastră lege,

Pentru neam și pentru rege

Toți c-o inimă și-un gând!

Nu mi te mâhni, copile,

Cine are-n luptă zile

Nu s-atinge plumb de el.

Ori aici, ori dealtădată,

Moartea nouă tot ni-e dată

Fiecăruia-ntr-un fel.

Glas de trâmbiță răsună

Și coloanele s-adună

Fiți cu inimă, copii!

Nu e rece glas de-aramă,

Ci e jalnic plâns de mamă,

Plânsul sfintei Românii!

Tu ne vezi din cer, Părinte,

Fie-ți și de noi aminte

Că suntem și noi ai Tăi!

Fie-i blestemat mormântul

Cui își calcă jurământul.

Și-am jurat pe cer, flăcăi!

Lasă tobele să bată!

Căpitane, du-ne-odată

Unde-i foc și unde-i fum.

Steagu-n vânt! Trăiască țara!

Vesel sune-acum fanfara,

Dumnezeu cu noi de-acum!

Dorobanțul

Strecurați prin plumbi și săbii, dorobanții drum deschid.

Inimoși s-azvârl prin șanțuri și de-a valma sar pe zid.

Și era prin șanț pierire și văzduhul tremura,

Iar dincolo, prin redută, moartea cea de veci era.

Tropot de picioare multe, fum și abur ca-ntr-un iad,

Vuiet cum îl fac prin baltă cei ce-alunecă și cad.

Dar roiau mereu flăcăii răsăriți ca din pământ,

Valuri ce-necau reduta, scufundându-se-n mormânt.

Unul singur în roirea de viteji, un dorobanț,

Zăbovea trudit pe-o scară, răsărit și el din șanț.

Cei sosiți, cu scări, în juru-i își făceau în grabă rost

Și treceau, urmându-i alții, iar el tot pe unde-a fost.

Apucase strâns cu dreapta parapetul, ca-n asalt,

Dar era prea slab, pesemne, zidul lunecos și nalt.

Iat-un căpitan, din urmă, aducând în foc pe-ai lui,

Dă de el. Cu sârg, băiete! Ce-ntârzii de nu te sui?

El abia-și întoarce capul. N-am putere să mă urc.

Mă trudesc cu stânga numai! Bată-l Dumnezeu de turc!

Ții la sân, se vede, dreapta! Pune dreapta! N-o ținea.

Cum n-aș pune-o, și-i sub scară! Uite-o, stai să calci pe ea.

Ajutându-i căpitanul, el se nalță-ncet, încet,

Dă un chiot și se nalță, răsărind pe parapet.

Vede jos încăierarea luptătorilor voinici,

Un amestec orb ca-n cuibul răscolitelor furnici.

El înalță-n vânt chipiul, strig-un nume drag și sfânt

Și-apoi sare de pe ziduri, în redută și-n mormânt.

Ea era pământ al nostru, smuls din sufletul turcesc,

Și voia și el să moară pe pământul românesc!

Dunărea și Oltul

Dunărea vorbea cu Oltul:

Tu, copile drag al meu,

Zbuciumat tu vii la vale

Tulbure mereu

Plouă mult la voi la munte,

Sate și câmpii de-neci,

Ori ți-e firea ta de-a rupe

Maluri pe-unde treci?

Rup și maluri câteodată

Și fac holdele de pier,

Iar când plouă mult la munte

Cap de om eu cer.

Dar nu-i asta, maică sfântă,

Nu de asta-s tulburat,

Ci de câte văd mi-e milă,

Maică, și-i păcat!

Tu, pe unde-alergi prin lume,

Vezi și țări și munți frumoși,

Neamuri ce-și vorbesc ferice

Graiul din strămoși.

Toate laudă pe Domnul,

Libere-a trăi cum vor,

Vesele fiind de viața

Și de soarta lor.

Vezi și-aici poporul nostru

Cel din veac adus pe-aici,

Sprintene și mândre fete

Și flăcăi voinici.

Și ți-e dragă țara asta

De români, căci te iubesc

Dar tu nu cunoști de-a-ntregul

Neamul românesc!

Eu de unde vin, mâhnitul,

Furios spre șes scobor,

Căci de unde vin, e spaimă.

Groază și fior.

Tot români sunt și pe-acolo,

Neam din veac pe-aici adus,

Dar pe gâtul lor și astăzi

Jugul este pus.

Ei n-au voie să-și vorbească

Graiul strămoșesc ce-l au,

Iar în coasta lor de-a pururi

Sulițele stau.

Sfânta libertate este

Nume gol pe-al lor pământ:

Cei nedrepți sunt cei puternici,

Singuri au cuvânt!

Ah, de mila lor eu, maică,

Vin așa de tulburat,

Și de ciudă pe dușmanii

Cei ce l-au călcat.

Iar de-nec și mal și oameni,

Nu mai știu ce fac nici eu

Că mă simt de-atâta jale

Tulbure mereu!

Pentru libertate

Plângem, da, că prea ne doare!

Nu pe noi! Crescuți în chin

Ne-amintim de-un timp cu soare

Și-l cunoaștem cel puțin!

PIângem pe copii, sărmanii,

Că-ntr-al temniții mormânt

Își încep în noapte anii,

Neștiind ce-i soare sfânt.

Plângem, da, și strâns ne strângem

Lâng-olaltă, câți suntem,

Dar să știți că nu ne plângem

Ca nebunii cari se tem.

Robi, meniți prin jocul sorții,

Noi ai chinului am fost,

Însă nu, și nu, ai morții!

Nu cătăm noi adăpost

Nici în milă, nici în rugă;

Asta cear-o de la voi

Cel ursit să fie slugă

Dar n-o cereți de la noi!

Vom răbda, privind în fața

Orișicui, și-a orice chin,

Că noi știm că-i multă viață

Și în noi, și-n cei ce vin.

Blestemați pieri-vor regii

Cari s-abat din drumul drept

Ne-ați adus stricarea legii

Și ne stați cu mâna-n piept.

O, și-n loc s-aveți rușine,

Vă mândriți cu ce-ați adus:

Dar puterea, știți voi bine,

Nu vi-a dat-o Cel-de-sus,

Nici Eternul Domn! Vi-e dată

De-un vremelnic din Infern!

Deci vi-e binecuvântată

Și la voi va fi-n etern!

Lumile-au văzut mirate

Cât de mult iubirăți voi

Șuierul de bici ce bate

Făr de milă oameni goi!

Dar și pentru noi rămâne

Timp ah, cine poate ști!

Șuierul acesta mâine

Cânt al lui Tirteu va fi!

Iar din lanțul ce-azi ne strânge

Pot să iasă spăzi, și pot

Spăzile să vadă sânge,

Nu de-al nostru însă tot!

Și sfârșitul tău veni-va

Azi ori mâine,-ori mai apoi!

Și-o să poți tu sta-mpotriva

Poate-a celor mai vro doi,

Dar mai tari prin răzbunare

Și prin ura lor turbați?

O să fii destul de tare,

Tot potopul să-l abați?

Eu nu chem această vreme,

Dar tiranul braț al tău

Face totul ca s-o cheme,

Rău îngrămădind pe rău.

Cântecul cel vechi al Oltului

Vine, tată, Oltul mare;

Malul stâng de-abia-l zăresc.

Las să vie Oltul mare,

Că, români de când trăiesc,

Oltul tot la piept ne are

Și-i al nostru și ne știe

Și nu bate cu mânie

Malul cel basarabesc.

Vine mare, las să vie

Că ni-e sol dumnezeiesc.

Vine, tată, Oltul mare,

Brazi trăsniți rostogolind.

Las să vie Oltul mare,

Căci tătarii-ncoace tind,

Dar li-e Oltul în cărare

Și n-au inimă să-l treacă

Și sperieți se-ntorc și pleacă,

Cu noi horă nu se prind.

Las să vie, că-i îneacă,

Neamul nostru mântuind.

Vine, tată, Oltul mare,

Și cu sânge-amestecat.

Las să vie Oltul mare,

Că mulțimi de oști tătare

El pe mal a apucat.

Lifte poartă, lifte duce,

Lifte, bată-i sfânta cruce;

Oltul capul le-a mâncat!

Las să vie să-i apuce

Că ni-e scut de Domnul dat.

Scut și armă

Domnul sfânt să ne iubească,

Și-al său Duh ocrotitor

Plin de pace să plutească

Peste țara Româneasca

Și-al românilor popor!

Noi prin vremi ce ne-ncercară

Altă armă n-am avut

Numai dragostea de țară

Ce strămoșii ne-o lăsară,

Și pe Sfântul Domn de scut.

Dar ne-a fost destul atâta!

Fruntea sus, voi frați ai mei!

Astfel Cerul hotărât-a

Să se nalțe amărâta

Țară, prin puterea ei!

Mai fățiș, mai fără veste

Ne-ați lovit, dușmani de voi!

Dar ce-a fost, a fost poveste!

Dragostea de țară este

Și mai tare-acum în noi.

Și de cine ne-o fi teamă?

Mult a fost, să vă răbdăm,

Nebăgați de voi în seamă

Astăzi știți voi cum ne cheamă,

Dacă nu, să vă-nvățăm!

Numai Domnul ne iubească

Și-al său Duh ocrotitor

Plin de pace să plutească

Peste țara Românească

Și-al românilor popor!

Oltenii lui Tudor

Vine-un chiot dinspre munte,

Vine freamăt din păduri

Tudor domnul vine-n frunte,

Cu mulțimea de panduri!

Iar din Jiu, din apă sfântă,

Iese cântec vitejesc,

Și cu glas de surle cântă

Tot poporul românesc.

Las să-i sune surle-n țară,

Să-și adune-olteni destui,

Țara s-o vedem noi iară

Veselă pe urma lui

Mândra patrie română

Nu sub braț de oameni slabi,

Ci voinică și stăpână

Cum a fost sub Basarabi.

Zboară corbi pe sus, băiete,

Cârduri negre se-nvârtesc,

Și se zbat de-atâta sete

Și de foame se izbesc:

N-au s-aștepte-oltenii rugă

Să le dea de hrană-n văi

Oh, ciocoi, te-ajung în fugă

Toți răzbunătorii tăi!

Cine vrea părtaș să fie

Dreptului pe-acest pământ

După Tudorin să vie!

Că-i trimis de Domnul sfânt

Să ne scape-acum odată

De ciocoi, căci Dumnezeu

Însuși s-a pornit să-i bată,

Cum ne bat și ei mereu.

Ridicați, români, Dreptății

Steag cu sfântul George-acum

Sfintei Legi și libertății

Faceți-i odată drum!

Cine nu-i cu voi, să știe

Că izbit va fi de voi,

De cei strașnici în mânie

Și din leagăn de eroi.

Domnul Tudor să trăiască!

Sus cu toții, pui de lei,

Pentru țara Românească,

Pentru drepturile ei!

A-mbrăcat cămașa morții

Domnul Tudor, ca Hristos,

Dar schimba-va pasul sorții,

Va trânti dranii jos!

Sărindar

Iar Matei în baltă stete

Până-n zori, în stuf ascuns,

Frigul nopții l-a pătruns

Și prin suflet spaimă-i dete

Că pierirea l-a ajuns.

Dumnezeule-al puterii,

Vezi-mă-n ce stare sânt!

Fă, să scap de-acest mormânt,

Depărtându-mi ianicerii,

Și mă leg cu jurământ

Că scurgând această baltă,

Chiar pe locul unde zac

Mănăstire am să fac,

Mândră, veselă și naltă,

Și cu aur am s-o-mbrac.

Turcii însă-l căutară

Și-altă zi, și nencetat,

Iar Matei în stuf a stat

Și-altă noapte, mai amară,

Mort de foame și-nsetat.

Dat-ai prin Hristos, Părinte,

Cele nouă fericiri!

Scapă-mă de prigoniri

Și-ți voi ridica, preasfinte,

Tot pe-atâtea mănăstiri!

Ruga nu i-a fost primită

Nici acum, și-a stat Matei

Ocolit de agarei

Înc-o noapte-așa cumplită,

Și plângea, gândind la ei:

Vai, Părinte-al îndurării,

Depărteaz-acest pahar,

Și scăpând dintr-un amar,

Mănăstiri voi face țării

Câte slujbe-n sărindar.

Și-apoi fu, că tot plecară

Nechemații venetici.

Iar Matei a strâns voinici

Și-a gonit pe turci din țară

Și-a-ngropat și mulți aici.

Iar pe locul unde-n baltă

El ascuns trei nopți a stat

Sfânt locaș a ridicat

Pe colin-acum înaltă,

După cum s-a și jurat.

Și-apucat-a să clădească

Alte nouă, rând pe rând,

Și i-a dat Dumnezeu gând

Într-o zi să le sfințească,

Toate-același hram având.

Iar în urmă ridicat-a

Un altar după altar,

Domnului cel sfânt ca dar

Cel din urmă dându-l gata,

I-a pus nume Sărindar.

Zece mai

În ziua cea sfântă și mare

La zece-ale lunii lui mai

Se vede-o ciudat-arătare

Pe-un deal de la Plevna, pe-un plai!

Când zorile-ncep să s-arete

Acolo-n tăcutele văi,

Din groapă ies moartele cete,

De-a pururi jeliții flăcăi.

Ei vin de prin locuri pe care

Ca vechile răni le cunoști,

Pe unde-au stat șanțuri odată,

Redute, și taberi, și oști.

Striviți și cu mâinile rupte

Și galbeni ca-n jalnicul loc

În ziua sălbatecei lupte

Când bieții pieriseră-n foc.

Fac roată, și-o rugă murmură

Iar Valter și șonțu, și toți

Mai-marii ce-n frunte căzură

Stau jalnici acolo-ntre soți.

Și stau cum stă omul ce-ascultă

Și nici o mișcare nu fac;

Așteaptă cu grijă și spaimă

Un semn de departe și tac.

Deodată ei capul ridică,

Dau chiot și-n zare privesc

Spre țara din care ieșiră,

Spre scumpul pământ românesc

Și-ascultă, căci tunul azi cântă

Departe-n iubitul pământ,

Puternic că-n ziua luptării,

Dar alt fel de cântec, mai sfânt.

Vi-e teamă că n-o să mai cânte,

Că moartea vă fuse-nzadar

Dar țara trăiește! Iar tunul

Ce limpede-o spune și rar!

Și-ascultă... iar țara-i departe,

Sunt dealuri la mijloc și văi,

Și râul cel mare-i desparte

De mame pe bieții flăcăi.

Și moartea cea veșnică-nchise

Pe urmă-le tristele-i porți,

Dăr moartea lor viață ne dete:

Ferice de-asemenea morți!

Iar ce-or fi șoptind ei pe vremea

Ce-ascultă cântarea de tun

Eu nu știu, căci nimeni nu poate

Pe morți să-i audă ce spun.

Dar cred că se roagă, sărmanii:

Noi liberi pe voi v-am facut

Iar Tatăl din cer să vă aibă

De-a pururi sub sfântul său scut!

Pe drumul Plevnei

Iar pe drumul care duce

de la Dunăre spre munte

Trec românii zi și noapte

către Plevna, merg și vin.

Vesele batalioane

cu maiorii lor în frunte,

Șir de care cu provizii

schilăviți în haine crunte

Scârțâit și chiu, și tropot

pe-acel drum de oameni plin.

Într-acest pestriț amestec,

scoborând pe dealuri, iată

Pe-un răzor s-oprise-n cale

o bătrână și gemea,

Cu desagii goi pe umeri,

semn de-o cale-ndelungată.

Iar din văi, urcând alene

se vedea venind o ceată

De drumeți din țara noastră

și s-opriră lângă ea.

Bună calea, zise unul,

Inima vă fie bună,

Oameni buni! Dar unde mergeți?

De ne-ajută Dumnezeu,

Noi, la Plevna, maică dragă.

Tot la Plevna! Cum ne-adună!

Eu de-acolo viu. Băiatul

mi-e-n război acu de-o lună,

Și m-am dus să-mi văd băiatul

că-i la Plevna și-i al meu.

Repede-mprejur se strânse

ca prin farmec toată ceata

Ca să-ntrebe cum e Plevna?

cum stau turcii-nchiși în ea?

Ce mai zice Carol-vodă,

când o fi războiul gata?

Și-mbătată de potopul

întrebărilor ea, biata,

Își ștergea cu palma ochii

și plângând le tot spunea.

Dar în urmă, ei de grija

nopții, ca să nu-i apuce:

Să rămâi în pace, maică,

să te vadă Domnul sfânt.

Și grăbiți se ridicară

toți de jos, făcându-și cruce.

Ea, cu ochii plini de plânset,

privea gloata cum se duce,

Și-un pustiu simți-mprejuru-i

și-ntuneric pe pământ.

Stete-așa, mereu privindu-i

și deodată-n fuga mare

Ea porni la deal, cu strigăt

să s-oprească ceata-n loc.

Când ajunse-abia trăgându-și

puțintica răsuflare:

Dragi creștini, voi unde mergeți?

aveți milă și-ndurare,

Eu mă-ntorc cu voi acolo

la băiatul meu, în foc!

Dar ai fost! La Plevna, maică,

toate-acum îți sunt știute,

Ți-ai văzut și tu băiatul,

ce mai vrei să vezi acum?

Să te-ntorci, în sat acasă;

ia-ți toiagul tău și du-te.

Noi suntem cu toții tineri

zor avem și mergem iute,

Tu ești slabă și puțină

și e mult de mers pe drum.

Ea-și întinse-atunci cu gemet

mâinile, strigând cu jale:

Nu mă bateți cu nevrerea,

că vă bate Dumnezeu!

Voi fugi cu voi alături,

și de voi muri pe cale,

Tot atât! M-oi ști aproape

de băiat! În sat, acasă

E pustiu, că n-am pe nimeni!

Orice-o fi, mă duc și eu!

Mortul de la Putna

Iar la Putna-n mănăstire,

Noaptea, din tăcut mormânt,

Iese-n plină strălucire

Ștefan cel viteaz și sfânt.

Lespedea ce-au pus-o popii

Peste groapă,-ncet se dă

Îndărăt și-n fundul gropii

Ștefan plin de pace stă.

Dar se nalță-ncet eroul

Deșteptat din lungu-i somn,

Luminat e-ntreg cavoul

Și sumeț viteazul domn.

Albu-i coif străluce-n lună

Iar pe zale-i joacă zări

De lumini ce se-mpreună

Ca-ntr-un basm cu arătări.

Lunga suliță și-o poartă

Răsucind-o-n mândru chip

Eu credeam că-i umbră moartă

Ce se mișcă pe nisip,

Dar e viu! Acum ridică

Ochii săi, parc-ar lăsa

Peste-o oaste inimică

Toată vrăjmășia sa.

Apoi stă plecat și-ascultă;

Poate-aude spre Hotin

Vuiet și-alergare multă

De poloni și turci ce vin,

Poate-aude oști tătare

Și năvală peste Prut,

Ori sosind din depărtare

Peste munte i-a trecut

Regele Matei! Voi cete

De cazaci și de secui,

Dumnezeu acum vă dete

Gata iar pe mâna lui!

Sună zornăit de zale,

Strigăt mare de război,

Ard Moldova noastră-n cale

Câți dușmani și vechi, și noi.

Ștefan tremură-n mânie.

Iese din tăcutul schit

Luna-n ceruri, argintie,

Cu nori negri s-a-nvelit,

Și cumplit din bucium sună

Ștefan vodă; ca un norI

Ies oșteni și iuți s-adună

Roată lângă domnul lor.

Iat-o, oastea lui voinică,

Toți cei buni și tari ai săi!

Ștefan spada și-o ridică

Și pornește-n sârg spre văi,

Luna tot mai mult s-ascunde,

Tot mai negri nori plutesc

Și din văi grozav răspunde

Buciumul moldovenesc.

Se tot duce, duce-n noapte

Zgomotul în jos spre Prut,

Mai lăsând în urmă șoapte

Din furtuna ce-a trecut.

E pustiu la mănăstire,

Gol mormântul cel deschis!

Toate-au fost o nălucire,

Toate repezi ca-ntr-un vis.

Nu știu bine-n care parte,

Ștefane, te-ai dus cu oști,

Știu că tu te-ai dus departe,

Și dușmanii ți-i cunoști!

Bate-i ștefane, părinte,

Spulberă-i de pe pământ:

Chiar și mort învață-i minte,

Cine ești și-ai tăi ce sânt.

Stema țării

Ca un zimbru-ntărâtat

Când a prins pământu-n coarne,

Tot ce-n drumul lui a stat

Gata să răstoarne

Ca un zimbru-ntărâtat

Moldovenii s-au luptat

Cu potop de litve.

Ca un leu sfâșietor

Când cuprins de-arcași se vede,

Prin mulțimea de popor

Trăsnet se repede

Ca un leu sfâșietor

Sar-oltenii-n munții lor

Într-un iad de latini.

Iar muntenii ce-au avut

Cuib pe apa Dâmboviții,

Ca vulturu-n munți crescut

Apărând răpiții

Pui ai săi făcut-au scut

Țării lor și-au abătut

Negrul nor de hoarde.

Zimbru și vultur și leu

Fui când mi-a călcat păgânul

Patria și dreptul meu.

Și va fi românul

Și de-acum român mereu,

Zimbru și vultur și leu

Și viteazul lumii.

Fragment epic

Iar pe lumea ceealaltă scoborând acum flăcăii

Cei căzuți la Vid pe dealuri și pe șesuri la Vidin,

Câți sosesc pe rând în stoluri, adunați în gura văii

Stau s-aștepte alte gloate câte se vedeau că vin.

Unii șterg de iarba udă câte-o sabie-ncruntată,

Din pulpana hainei, alții sângele dușman îl storc,

Și se laudă cu toții și vorbesc cu toții-odată

Precum fac biruitorii din războaie când se-ntorc.

Când văzur-această gloată, toți acei ce-ndușmăniră

Pe români de-a lungul vremii, plini de spaim-au tresărit

Resfirându-se prin noapte, precum fumul se resfiră,

Și din margini mai spre margini se topeau necontenit.

Cu genunchii plini de tremur și cu gheața morții-n gură,

Morți erau de-a doua oară, ca-ntr-al Orcului noian

Luptătorii din Mikene când îngălbeniți văzură

Strălucind prin noapte coiful comandantului troian.

Dar ai noștri morți de veacuri, câți pieriră prin războaie,

Apărând a lor credință și pământul românesc,

Stau cu ochii țintă-n noapte și-al lor mijloc îl îndoaie

Ca s-apropie privirea de minunea ce-o zăresc:

Văd români, și-aud cuvinte românești! De-ai lor cu toții!

Umilit venea, iar astăzi ce trufaș acest popor

Și-ndrăznind dintâi o seamă, vin sfioși să-și vadă soții,

Tot mai mulți, cu toții-n urmă s-au pornit din noaptea lor.

Și precum în neastâmpăr păsări grabnice cu zborul

Se tot strâng de pretutindeni toamna ca să plece stol,

Astfel s-adunau românii și sporea mereu poporul

Celor morți umplând de vuiet câmpul meu-nainte gol.

S-a mișcat acum de-a valma toată lumea-n locuința

Umbrelor, sunând ca marea și-ntr-un zbucium neîntrerupt,

Iar de-atâta nor de duhuri ce-și vădea prin glas ființa

Se părea că-i românească toată lumea dedesubt.

Străbătând genuni cu mersul, nesfârșită li-e venirea,

Ca potopul de puternici și nebiruiți ca el

Câți pieiră far de urmă copleșiți de năvălirea

Asiei, și-arcași cu glugă din câmpiile lui Gel.

Câți au înroșit cu sânge râuri mari și-ascunse plaiuri.

Când prin văile bulgare Ioniț-avea locaș,

Și frumosul grai al nostru printre bâlbâite graiuri

Și-l păstrau, murind sub steagul ducilor de Făgăraș.

Iată-i, înșiși vin în frunte cei ce-au cârmuit norodul,

Principii din munți și banii cu viteze fiare-n scut,

Și cu Negru-vod-alături vine Dragoș voievodul,

Unul fost la Olt de pază, celălalt străjer la Prut.

Și-Alexandru-al cărui nume și-astăzi codrii-l mai îngână

Tânăr și părând ca Hector cel cu coif fluturător,

Când cu sulița-i grozavă, falnic răsucind-o-n mână,

Sare-n mândru-i car și umple câmpii Troiei de omor.

Trăsnet al mâniei noastre, Mircea, tu iuțește-ți pașii,

Adă-ți gloatele ce-n clipa bine-potrivitei vremi

Prins-au fulgerul cu palma! Braț, ce pustiind vrăjmașii,

Dunărea ca soț de luptă, munții te-ai trudit să-i chemi.

Ce vei fi gândit tu, Mircea, când vedeai pornit cum vine

Peste munți și peste ape, ca furtuna, Ilderim?

Vai, putem noi azi pricepe sufletul ce-a fost în tine,

Mai avem simțire-n inimi ca-ndeajuns să te slăvim?

Iar dincolo vine-n goană cel ce-n numărate zile

A clintit temeiul lumii și-a oprit și vremea-n loc,

Cel cu nume sfânt de-Arhanghel cu-al tău nume, Mihaile,

Tot ca tine de puternic și cu sabie de foc.

Munții se retrag din cale-i, iar protivnica sa bardă

Intră-n fier ca-n lemnul putred, pui din oltenescul leu!

Foc de n-ar mai fi, și lege, ca nimic să nu mai ardă,

Foc ar naște iar pe lume ochii-acestui Prometeu.

Și cu el Fărcaș și Stoica, și-nvârtindu-și buzduganul

Doi Buzești, ducând și spaimă și-al pieririi-ngheț cu ei!

Spuie Neajlovul, Sinane, câte oști pierdu sultanul,

Și șelimberul să spuie cum ți-a fost, nebune-Andrei?

Amurat, ți-aduci aminte cum sosi grăbit odată

Și era să-ți spargă poarta ca să-ți intre-n țarigrad?

Și ce cale-avea să facă! Dar s-a tânguit vrodată

Fulgerul că-i drum departe de la nor până la brad?

Iată-l însă cel din cuibul pus de-oștenii teutonici,

Ștefan, turnul de-apărare al românilor, venind

Suflet mânios și-n toată strălucirea câtă-n cronici

Scrisă e c-a fost pe vremea când el țara străjuind

A făcut din oase-un munte și-a-nhățat și regi de plete

Și, arând de ciudă câmpul, puse-n jug dușmanii lui

Pe mănunchiul spăzii sale mâna lui tot caldă stete,

Căci el nu știuse-n viață cum s-anină spada-n cui.

El și-aici e-ntreg în arme și purcede-aprins pe cale,

Parc-a pururi vede-n față Racova și Podu-Nalt,

Iar de vuietul mulțimii și de coifuri și de zale

Tremură, răzbit de spaimă, tot tărâmul celălalt.

El și-aici e vântul iernii, și dușmanii săi sunt pleava!

Urcă munți fără de plaiuri, trece Dunări fără pod

Faceți loc! Sosesc ca râul luptătorii din Suceava,

Trec voinicii cei năpraznici ai lui ștefan voievod!

Și Ion Cumplitul vodă, jalnic schilăvita strajă

A Moldovei, scut puternic al poporului de rând,

Și nenfricoșatul țepeș, Petru Rareș a lui Majă

Vin cu toții de prin noapte, gloate-n urmă-le-aducând.

Și hatmani și capi de oaste dați-mi voi acum o sută

De vieți, ca să am vreme să-i numesc aici pe toți!

Și tu, neam român, tu astăzi stai cu inima pierdută,

Făr de zei te crezi pe lume și pustiu tu te socoți.

Iată-ți gloria de veacuri! Umbre mari din lumea moartă,

Ah, că n-am eu glas de tunet ca să pot să le rechem

Ne avem și noi Olimpul, și pe-a veșniciei poartă

Am intrat și noi; și-ntr-însul zei fără de moarte-avem!

Ce-ți aluneci plini de jale ochii umezi pe ruine,

Neam al nostru, ca să judeci drumul schimbătoarei sorți?

Soarele din noapte iese, din mormânt puterea vine:

Nașterea cea viitoare ne e-n lumea celor morți.

Pe dealul Plevnei

E-n amurg. Pe deal bulgarul

Liniștit își mână carul.

Roțile nu știu că plânge

Dealul, pe-unde omul mână;

Nu știu boii, că-n țărână,

Pe-unde trec, e numai sânge.

Noaptea-ncet, încet scoboară,

Lilieci prin aer zboară.

Pe-unde-a fost cumplire-odată

Doarme-acum întreaga fire,

Peste-un iad de zvârcolire

Cade-o pace-ntunecată.

Numai luna e pe lanuri

Dar mai sus, pe sub rădanuri,

Unde-a curs fierbinte plumbul,

Duhuri vin din vreme-n vreme,

Cât e noaptea-n dealuri geme

Și se zbuciumă porumbul.

Oștirile lui Alah

Noaptea care-ncheie anul

Noaptea sfântă,

Când cetindu-și El-Coranul

Trist mahomedanii cântă

Pe răpușii prin bătăi

Noaptea asta știe spune

De-o minune

La Călugăreni prin văi,

Când e-n jumătate ruptă

Noaptea-n cale,

Pe uitatul câmp de luptă

Se pornește-un glas de jale

Și-apoi multe, și-mprejur

Din păduri răsar o mie,

Din câmpie

Plânge-un nesfârșit murmur.

Și murmurul crește-ntruna

Și deodată,

Urlă-n zare ca furtuna,

Și prin zarea spintecată

De blesteme și de vânt

Ies spahii în șiruri dese,

Grabnic iese

Oastea-ntreagă din pământ.

Căci acum, prin lumea lată,

Ies să jure

Toți cari au pierit vrodată

Pe câmpiile ghiaure,

Și-așteptând un semn ceresc

Stau gătiți, potop să plece

Și să-nece

Tot pământul creștinesc.

Ei, cu genele-amorțite,

Nalță mâna,

Iar din bărbile-ncâlcite

Iuți își scutură țărâna

Și pe cai sărind grăbiți,

Învârtesc dușmanii crucii

Săbii lucii,

De năvală stând gătiți.

Furnicând din mii de locuri,

Plini de ură;

Cu blesteme și batjocuri,

Strigă toți ca dintr-o gură

Sfântul nume-al lui Isus,

Și turbate și-ndrăznețe

Mii de fețe,

Alergând, privesc în sus.

Iar acum, fiind o gloată,

Numai una,

Osie-ntr-această roată

Se ridică Semiluna,

De pe steagul care-n vânt

Geme-o plângere-ntreruptă

Și se luptă;

Iar ce geme e cuvânt.

Și-i a lui Alah cuvântul,

Sfânt și mare!

Și tăcută ca mormântul

Și-mpietrit-acolo-n zare

Oastea-ntreagă stă pe loc.

Codri, dealuri, râu și luncă

Toate-aruncă

Ochii-n sus, spre-un semn de foc.

Mii de guri atunci în vaier

Umplu cerul:

Crucea e, o cruce-n aer!

Turcii toți, zvârlindu-și fierul,

Iuți se-ntorc ca-ntorși de vânt;

Noaptea râde luminată

Și deodată

Intră totul în pământ.

Graiul neamului

Fie-a voastră-ntreagă țară,

Și de cereți, vă mai dăm,

Numai dați-ne voi graiul

Neamului, și se sculară

Să ne vremuiască traiul

Câți dușmani aveam pe lume!

Graiul ni-l cereau anume...

Să-l lăsăm!

Dar nestrămutați strămoșii

Tot cu arma-n mâini au stat:

Au văzut și munți de oase,

Și de sânge râuri roșii,

Dar din țara lor nu-i scoase

Nici potop și nici furtună.

Graiul lor de voie bună

Nu l-au dat!

Astăzi stăm și noi la pândă,

Graiul vechi să-l apărăm;

Dar pe-ascuns dușmanii cată

Să ni-l fure, să ni-l vândă.

Dacă-n vreme tulburată

Nu ne-am dat noi graiul țării,

Azi, în ziua deșteptării,

Cum să-l dăm?

Repezi trec cu vifor anii,

Ispitind puterea ta,

Neam român! Cu ură mare

Vor căta mereu dușmanii

Graiului român pierzare;

Dar să piară ei cu toții:

Nu l-am dat, și nici nepoții

Nu-l vor da!

De profundis

Pe sub dealurile Plevnei

Doarme spaima și fiorul,

Soarele-și ascunde fața

Și-ngrozit se-ntoarce norul

Să se ducă-ntr-alte părți.

O, a fost acolo-n vale

Moarte și pierire-odată,

Iar amara ei cumplire

Scrisă vreme-ndelungată

Povesti-se-va prin cărți.

Umblă mai încet cu plugul,

Tu țăranule, cu grapa,

Poartă-te să dai țărâna

Mai deoparte-ncet cu sapa

Pe colnice cu porumb

Poate unde scurmi pământul

Tu să vezi că iese sânge,

Plugul tău să dezvelească

Vrun voinic ce-n groapă plânge

Zbuciumat de spăzi și plumb.

Au venit din munți cu soare

Și din văi întunecate,

Au lăsat pustii acasă

Stâne și câmpii și sate

Și-au trecut grozavul râu.

Moarte! Tu aveai cu tine

Tot alaiul spaimei tale:

Spune tu, putut-ai, moarte,

Să oprești voinicii-n cale,

Să le pui mâniei frâu?

Pe sub dealuri pe la Plevna

Doarme spaima și fiorul

Plin de grije și-n tăcere

Se strecoară călătorul

Prin pustiul loc de-omor.

Eu mă tem de-un semn, de-o șoaptă,

Căci din gropile tăcute

Vor ieși cei morți cu vuiet,

Sute-n luptă iar cu sute,

Repetând pierirea lor!

Carol Robert

Stăpânul țării feudale

Râdea de Basarab, pe cale

Venind cu sutele de-arcași

Turnați în zale,

Ce-i pentru-acești viteji ostași

O țară largă de trei pași?

Sărmanul vodă, cum îl cheamă,

O fi-n pământ acum de teamă!

Ce minte-o să-l învăț! Să-l fac

Să ție seamă

Că eu sunt eu, și nu mă-mpac

C-un biet ca el, cioban sărac!

Uitat-a că-i născut să fie

Păstor de oi și slugă mie?

De barbă însă am să-l scot

Din vizunie.

Ce câini îl apără? Socot

Să-l spânzur eu cu câini cu tot!

Curând, flăcăi! E plin paharul!

Auzi ce-mi scrie-acum tâlharul

Dar cine crede el c-ar fi

Maghiarul?

Și regele râzând s-opri

Și-aceste vorbe le citi:

Mărite crai! Îți spui prin carte,

Că vecinic dinspre-a noastră parte

Vrem binele! Suntem cei foști

Și mai departe

Și-acum tu uiți că ne cunoști

Și-alergi în strângere de oști!

Eu sunt mai slab. Zic eu de mine.

V-am dat hăraci, că se cuvine,

Pe plac eu multe v-am făcut

Să fie bine.

Voi Severinul l-ați bătut:

Vi-l las, măcar eu n-aș fi vrut!

Dar o rugare eu ți-aș face:

Să mi te-ntorci în bună pace,

Să te ferești, măria ta,

De drumu-ncoace.

Că mai pe-aproape de veți da

Nici unul viu nu veți scăpa!

De hohote vuit-a malul;

S-a dat cu spaimă-n lături calul

Lui Robert. Tomo, fii stăpân

Că-ți pierzi Ardealul!

Nu-i prost românul că-i bătrân,

E prost că-i minte de român!

Și-așa râzând, în zi de vară,

Frumoasele lor oști intrară

Adânc prin munții românești,

Adânc spre țară.

O, nu ți-aduc vulturii vești,

Roberte,-n drum ca să te-oprești?

Căci iată, colo la strâmtoare,

S-aude-un corn de vânătoare

Și multe-apoi, chiuituri

Răsunătoare.

Se umple codru-ntreg de guri

Și ies românii din păduri.

Jucându-și coiful alb pe creste

Ei vin, și nu le prinzi de veste,

Năvalnic cad și iuți răsar

Ca din poveste.

Ei intră-n desetul maghiar

Și unde-ajung, îl lasă rar.

O, bieți maghiari, striviți în vale!

Ce mândri-ați mai venit pe cale,

Atâtea sute de arcași

Turnați în zale!

Cum pier acum acești ostași

În țara largă de trei pași!

Și, fala lor uitând-o toată

Mureau zdrobiți, și ca să poată

Să-și scape capul, rupți și goi

Fugeau în gloată.

O, și la ziua cea de-apoi

Vor râde-aceste văi de voi!

Tu-n gând bolboroseai o rugă

Și nu gândeai decât la fugă,

Și-n spate, rege, tu ți-ai pus

Vestmânt de slugă

Un gând nebun mi te-a adus

Și-acum te bate Cel-de-sus!

Venit-a Dumnezeu să certe

Mândria ta, Carol Roberte!

De nimeni n-ai voit s-asculți,

Cel Sfânt te ierte!

Din pilda ta cunoaștem mulți

Că știu și regii-umblă desculți!

Golia ticălosul

La Cahul, pe câmpie, din marginea poienii

Se-ntinseră-n coloane de luptă moldovenii,

Și-aveau cu ei pe vodă, iubitul domn al lor,

Iar Golia, el plecat-a din faptul dimineții

Prin vale să-și reverse din lături călăreții

Ca vânturi iuți ce scurmă și-mpart cumplitul nor.

Iar când veni și vremea să urle-n zare tunul,

Mișcatu-s-au românii cu miile, ca unul

O lamur-a Moldovei prin sutele de ani!

Dar Golia ticălosul alt gând avea cu soții,

Și-n suliți ridicându-și căciulele cu toții

Lăsând câmpia noastră trecură la dușmani.

O clipă stete vodă cu inima trăsnită.

Întors apoi, strigat-a spre oastea-nmărmurită,

Pe Golia arătându-l cu pumnii, cu-amândoi:

Oșteni ai țării mele! priviți-l cum se duce,

El vinde sfânta țară și vinde sfânta cruce,

Mă vinde, ticălosul, pe mine și pe voi!

Cumplit se-ntoarse vodă cu-ntreaga sa mânie

Spre partea de-unde Golia venea cu dușmănie

Spre frații săi, în fruntea grozavilor spahii.

Să dați fără de milă, că-i inimă de fiară!

Să piară-acum pământul! Moldova-ne să piară,

Dar Golia-ntâi de toate să piar-acum, copii!

Și nu vedeau românii nici moartea cum le iese

În drum, și nici potopul de turci ce-i încinsese,

Vedeau numai pe Golia, pe scosul lor din minți.

Și neputând mai iute să-l stingă de pe lume

Rosteau cu glasul urii bicisnicul său nume

Prin gemete scrâșnite strivindu-i-l în dinți.

O, Golia, tu! pândit-ai așa de-amară vreme

Dar toate ale țării și plângeri și blesteme

Ajungă-te de-a pururi, și n-ai mai fi trăit!

Dar iată-le, pornite din suliți și din gură

Smintiții tăi la Cahul câinește-aici căzură,

Căzuși și tu, mișele, tu cel ce i-ai smintit!

Călcau spahiii-n goană pe barba ta bătrână,

Iar pumnii-n loc de aur strângeau în ei țărână

Și-n gură-ți s-adunase și sânge și pământ,

Să-nece-n tine, Golio, mai repede suflarea!

Așa sfârșit să aibă în veci de veci trădarea,

Iar lupii fie-i preoți și gura lor mormânt!

Adânc în noaptea nopții și-n Iadul cel din urmă

În care-al iernii viscol suflarea nu și-o curmă

Nicicând, stau prinși în gheață ai lumilor mișei:

Grozavă li-e durerea, și vecinică li-e truda

De-a stânga țipă Cain, de-a dreapta urlă luda,

Iar tu, tu goale Golio, te vaieți între ei!

La Smârdan

Neam român, văzui odată

Oastea Domnului Mihai

Zicea Dunărea-ntristată:

Fulger îns-atunci erai,

Și-alergând prin cer furtuna

Cânta vorbe românești

Astăzi stau și-ascult întruna

Și mă uit, și nu mai ești!

Dar abia rosti cuvântul

Dunărea, vuind prin văi,

Și văzu gemând pământul

Și de cai și de flăcăi.

Zornet auzi prin zare,

Cum se-ncheagă stol cu stol

Și năprasnică răsare

Oastea domnului Carol.

Jalnic tu-ți doinești durerea

Dunăre, și iat-acum!

Din mormânt ieși puterea

Și-nzadar îi stai în drum.

Trec voinicii peste tine;

Mersul lor e zbor de fulg,

Și din mâinile strâine

Stema libertății smulg.

Tresăriră iuți românii

Căci aminte și-au adus

Cât s-au străduit bătrânii

Steagul să ni-l ție sus,

Câte plângeri ne-ntrerupte

În mormânt or fi vărsat,

Că nepoții fug de lupte

Și că steagul e-nchinat.

Dunăre,-ai văzut Smârdanul?

Spune tu, s-o spui și eu!

Și noi știm izbi dușmanul,

Și-n români e Dumnezeu!

Știm și noi găti cununa

Vitejiei ce-o doinești,

Și când urlă-n cer furtuna

Cântă vorbe românești!

La Smârdan așa vru Domnul

Morții dintr-această zi

Vor avea cu spaime somnul

Și-aiurind se vor trezi

Apărându-se cu mâna

Ca de-un tăinuit dușman,

Vor mușca gemând țărâna

Ca și-n luptă la Smârdan.

Că-ntr-această zi cumplită

N-avu mila nici un rost,

Și mânia răzvrătită

Lege tuturor ne-a fost.

Astfel că, văzând pierirea,

Însuși Dumnezeu de sus,

Galben întorcând privirea,

Mâna peste ochi și-a pus.

La Smârdan, pe unde drumul

Da de-a dreptul spre vrăjmași,

Risipeai cu mâna fumul,

Ca să vezi la patru pași.

Și-ntr-un iad fără de nume,

Unde-ai noștri iuți pătrund,

Nu era nici cer, nici lume,

Numai noapte fără fund.

Și-ntr-acel noian de ceață

Dorobanții, dând de-un râu,

Au trecut prin sloi de gheață

Și prin apă până-n brâu.

Râu de apă Prut să fie

Cum era să-i ție-n loc,

Dacă n-a putut să-i ție

Din redute-un râu de foc!

La Smârdan de-un gând cu toții

Fost-am braț pustiitor,

Și murind au dat nepoții

Mâna cu strămoșii lor.

N-ai avut mai buni tu, bane,

La Călugăreni în văi;

Iar la Racova, ștefane,

Nu-ți erau mai buni ai tăi.

De-o veni din nou vrodată

Vuiet peste-al tău pământ,

Țară dragă și-ncercată,

Vom ruga pe Domnul sfânt

Nu-ntr-alt chip să ne ajute,

Ca să-nfrângem pe dușman,

Decât dându-ne virtute

De flăcăi ca la Smârdan.

Cântec

Țară-avem și noi sub soare,

Și-o râvnesc dușmani destui,

Dar prin vremi asupritoare

N-am lăsat-o nimănui.

E bogată, zici! vezi bine,

E bogată, căci în ea

Multe inimi sunt, străine,

Și-i frumoasă, că-i a mea.

Dacă-i mică, nu-i de-ocară,

Căci viteji în ea mai sânt,

Și-apoi și la noi în țară

Crește fierul din pământ:

Când voim, îl știm culege,

Știm cum să izbim cu el

Când dușmani lipsiți de lege

Vin spre noi cu gând mișel.

Steag avem și noi, străine,

Și-l iubim cu jurământ.

Ziua răului când vine,

Ce frumos se zbate-n vânt!

E frumos și steagul vostru,

Dar pe-al nostru de-l privesc

Tot mai mândru este-al nostru,

Și mai sfânt, că-i românesc.

Rupt de-asprimile furtunii

Răscolite de dușmani

L-au purtat cinstit străbunii

Prin atât amar de ani.

De ne cheamă azi la moarte,

Veseli mergem la război:

Să dea Domnul să ni-l poarte

Și nepoții tot ca noi!

Știm și noi o lege sfântă,

Și de-un veac de ani acum

Stăm cu ochii tot spre țintă,

Mergem tot pe-același drum.

Pentru sfânta lege-a crucii,

Pentru limba ce-o vorbim:

Ce de-oțel pe săbii lucii

Pus-am noi de când trăim!

Știe Dumnezeu de-i bine

Ori de facem vrun păcat

Dar noi știm c-așa e bine

Să ținem ce-am apucat.

Pentru lege, pentru limbă,

Noi cu gura prindem foc:

Numai vântul se tot schimbă,

Însă munții stau pe loc.

Sunt și neamuri mai cu nume,

Mai vestite la război;

Or fi multe poate-n lume,

Câte n-au ajuns la noi.

Dar noi știm ce ne-nvățară

Cei ce-au fost, și când rostim

Vorba sfântă neam și țară

Noi, străine, tresărim.

Pentru cel ce ne iubește,

Tot ce-avem noi dăm cu drag,

Dar când neamul ni-l hulește

Și vrăjmaș ne vine-n prag,

Mii de oști cu el s-aducă:

Noi suntem români destui

Când de piept cu noi s-apucă,

Aibă-l ceru-n mila lui!

Cântecul redutei

În redută numai lei;

Uite-i, mă, bașibuzucii,

Eu de-aici le-aud papucii !

Dar mai mare peste ei

Cine-mi e? Vrun Strâmbă-Lemne?

Cică și mai și, pesemne,

Unul, Ciaca-Paca-Bei.

Câte cinci pe-un ban să-i vinzi,

Că sunt tot oșteni pe-alesul,

De viteji le saltă fesul,

Pitulați pe după grinzi.

Se-ntind, nene, de căldură

De le-ajung genunchii-n gură

Mașală, cu ei te prinzi?

Ce te uiți tu, că sunt goi?

Așa-i turcu-n vitejie,

Zvârle haina ca să fie

Sprinten-foc, când e-n război.

Dârdâiesc din dinți, mă, vere

Lasă-i, mă, că-și fac putere

Dinților, să muște-n noi.

Și-ntr-o zi — să vezi acu —

Dete-Osman porunci să-i puie

Tălpilor la cizme cuie,

Și-apoi, ce-o fi fost, ce nu,

Că sări pe băț călare

Și-alergând în fuga mare

Drept la Vadin s-abătu.

Strig-Osman: — "Păsat vă fac !

Încurcați pe-aicea treaba,

Și-mi mâncați pilaf degeaba —

Vă tai ciorba, vă dezbrac!

Ahmet, Mahmet, cum te cheamă,

Tu cam tremuri, bag de seamă,

Sări, curând, că-ți viu de hac !"

Turcii, toți, gândeau: "Poftim !

Să dezbraci p-un gol ca napul

Cu ce-și bate pașa capul !"

Și-i strigară: Cioc selim !

Dar temându-se de vorba

Că Osman le taie ciorba,

Au mai zis: "Sărim, sărim !"

Și-au sărit cei lei de turci

Care cum putea mai iute:

Vin românii spre redute,

Și să stai să-i mai încurci?

Căpitanii-și pierd șalvarii,

Fac mătănii ghinărarii,

Că-i la deal, și-i greu să-l urci.

Noi strigam atunci din tun:

— "Ce fugiți, ca-n groaza furcii?

Nu vă vin din urmă turcii !

Stați, și dați-ne tutun."

Ei de stat n-au stat nici unul

Dar ne-au azvârlit tutunul

C-așa-i turcul, suflet bun...

Acest cântec îl facui

Eu, căprarul Păvăloae,

Stând de strajă noaptea-n ploaie,

Și gândeam: "Tu râzi și spui,

Și tu n-ai cămașă-n spate !

Las că prind pe-Osman, măi frate,

Și-am să-mbrac cămașa lui !"

Povestea căprarului

Când ne-au respins de la movilă,

Căzurăm mulți pe-aceste lunci.

Și-ntreg un regiment atunci,

De ce-a văzut, a plâns de milă.

În șiruri strânse și-mproșcând

Necontenit cu foc mulțimea,

Se da-ndărăt dorobănțimea,

Loc turcilor pe șes făcând.

Curgea și mult și iute focul,

Iar între-ai noștri și vrăjmași

Erau cel mult optzeci de pași

Dar noi lăsam cu palma locul.

Și, iată-n urma tuturor.

Un biet căprar, având un frate

Ucis, s-opri să-l ieie-n spate,

Și-apoi spre șir porni cu zor.

Dar, lunecând pe iarba udă

Fiind și slab, căzu-n curând,

Iar noi strigam să intre-n rând;

El a rămas nevrând s-audă.

La ochi cu pușca l-am văzut,

Îngenuncheat acolo-n cale,

Trăgând spre-arapii ce din vale

Veneau mereu. O, n-am crezut

Că omul în mânie poate

S-azvârl-așa de mult omor,

Că plumbii-n deznădejdea lor

Curg râu! Dar azi le cred pe toate.

Iar noi ne-ndepărtam mereu,

Și i-am strigat de-a multa oară

Că e nebun, că stă să moară,

Și că-i păcat de Dumnezeu.

Nevrând să-l lase pe câmpie,

Și să-l aducă neputând,

El sta cu mortul, dus de-un gând:

Străjer răzbunător să-i fie!

Dar turcii vin, tot vin, un roi,

Și tot mai larg li-e-n urmă pasul

Acum nici nu ne-aude glasul,

Acum el e pierdut de noi.

Treizeci de pași mai au nizamii,

Au cincisprezece, zece-acum

Și-aștepți pe-ai tăi, plângând pe drum,

Tu, suflet pustiit al mamii!

Dar iată-l, cade! L-a lovit

Pesemne-un plumb din multa ploaie;

Pe spate-acum murind se-ndoaie,

Dar l-am văzut cum s-a-nvârtit

Spre frate-său, căzând deodată

Cu fața-n jos, părând c-ar vra

Să-l apere pe mort așa

Și-atunci coloana-naintată

A turcilor, sosind povoi,

I-a și cuprins, urmându-și goana,

Și i-a-necat apoi coloana

Și nu i-am mai văzut apoi.

Înfiorat și-acum îmi bate

Cu jale inima, când scriu:

Strivit de turci, să mori de viu,

Veghind la capul unui frate!

Când ne-am retras pe-acele lunci,

Respinși de turci de la movilă,

Un regiment întreg, de milă,

A plâns de ce-a văzut atunci!

Coloana de atac

Porniserăm din văi adânci

Și ne târam acum pe brânci

Să nu ne prind-Osman de veste,

Că năzuim la deal spre creste,

Căci veste de-ar fi prins ai săi,

Noi n-am mai fi ieșit din văi.

Și-așa cu-ncredere vegheată

Noi răsărim pe deal deodată.

Ne văd păgânii, sar pe zid,

Potop de foc spre noi deschid.

Dar noi prin foc o rupem iute,

Crezându-ne pe sub redute.

Și nu eram! Vedeam de sus

Că altfel e de cum ne-au spus,

Că pân-acolo-i lungă cale,

O râpă-n drum și-adânca vale.

O clipă ca-mpietriți am stat;

Maiorul însă-a și plecat

Și ne-am făcut cu toții cruce:

Ei, ducă-ne-n ce foc ne-o duce!

La vale,-acum, pe râpi curând

Un rând e mort, mai moare-un rând.

Cad bombele-n pământ și scurmă

Și altele mai vin pe urmă;

Ca grindina și plumbii cad,

Se-ntunecă și-i vai ca-n iad!

Și-un plumb veni cumplit cu zborul

Și fără glas căzu maiorul.

Atunci un ofițer înalt,

Cu spada-n vânt, iar celălalt,

Trăgând mereu din carabină,

Săriră-n front; iar pe colină

Noi după dânșii, cot la cot,

Suiam orbiș, noi, leatul tot.

Cat ai clipi, muream o sută,

Muream mai mulți, căci din redută

Nu plumbi curgeau, ci râu de foc,

Și linii-ntregi cădeau pe loc.

Și-un căpitan, cel nalt, sărmanul,

Căzuse vârfuind mormanul,

Iar celălalt, acel ce-ochea,

Muri trăsnit în fața mea.

Căci uite-așa văzui de bine

Pe-un turc bătrân ochind spre mine,

Iar bietul căpitan nu-ș cum

Se puse morții drept în drum.

Am dat să-l prind, ca să nu cadă

Și-atunci căzui cu el grămadă

Și vezi, și-acum mi-e capul prost,

Că nu-nțeleg nici azi ce-a fost:

M-am pomenit la șanț deodată

Și-o cârp-aveam la cap legată.

De ce și când, de mâna cui?

Și-atâta drum eu când făcui?

Voiam să-ntreb, n-aveam pe cine,

Căci tot străini pe lângă mine.

Dar cârpa, orice taină-avea,

Atâta știu: c-a fost a mea

Și-acu la șanț! Noi rupem lanțul

Și scoborâm de-a valma șanțul.

Sărim și noi, și turcii sar

Și-i moarte-n șanț, e vai ș-amar,

Ne batem ca-n pierzarea minții,

Cu pumnii dăm, mușcăm cu dinții,

Și piept la piept ne zvârcolim,

Străbatem repezi și răzbim.

Închid de veci nizamii gura,

Iar noi îi dăm pe râpi de-a dura.

Ieșim apoi, ca duși de vânt,

Pe fața negrului pământ.

Pe lături ne-ntărim șireagul:

Și iat-un căpitan cu steagul

În fruntea noastră drum făcu:

Ura, băieți, acu-i acu!

Roiesc turbați pe zid păgânii,

Sub zid se-ndeas-orbiș românii

Și-aruncă scări, răzbesc prin fum,

Străbat mereu facându-și drum.

Trăsniți, copii, tot după mine!

Noi trăsnet după el, vezi bine.

Și iată-l, căpitanu-i sus

Pe meterez un braț a pus,

Dar șapte turci pe el săriră,

Și șapte săbii-l și loviră,

Și-al optulea, un turc bărbos,

Izbi turbat de sus în jos

În piept cu patul puștii, fiara

Și-atunci pocnind se rupse scara

Și bietul căpitan căzu

Pe spate-n șanț, și-atâta fu.

Căci s-adunau păgânii gloată

Și-un om era reduta toată,

Și-ntregul parapet un fes,

Atâta se-ngloteau de des.

Cădeam ca frunzele de brumă,

Iar sângele curgea cu spumă.

Nici loc să stai, nici drum să treci

Și fum de pușcă, să te-neci.

Și ce-am văzut atunci minune

Și-n groapă morților voi spune!

Nici chip de-acu să mergi în foc,

Nici chip să stai sub zid pe loc.

Se dete semn atuncea oastei

Să părăsească clinul coastei

Și ne-am retras departe-n văi,

Striviți, o mână de flăcăi,

Flămânzi și uzi și-ntorși din cale,

Cu sufletul topit de jale.

O scrisoare de la Muselim-Selo

Măicuță dragă, cartea mea

Găsească-mi-te-n pace!

Pe-aici e vânt și vreme grea,

Și-Anton al Anei zace

De patru luni, și-i slab și tras,

Să-l vezi, că-ți vine plânsul,

Că numai oasele-au rămas

Și sufletul dintr-însul.

Apoi, să știi c-a fost război

Și moarte-aici, nu șagă:

Cădeau pe dealuri, dintre noi,

Ca frunza, mamă dragă.

Și-acolo-n deal, cum fulgera,

Un plumb simții că vine

Și n-avu loc, cât larg era,

Decât în piept la mine.

Mi-e bine-acum, și-așa socot

Că nu va trece luna

Și-oi fi scăpat de-aici detot.

Dar vezi te rog de una:

Să nu mai faci cum ai făcut

S-aduni la tine satul,

De veselă că ți-ai văzut

Acasă iar băiatul!

Să vezi pe-aici și ciungi și-ologi!

Hristos să-i miluiască!

Tu mergi la popa-n sat să-l rogi

O slujbă să-mi citească.

Puteri de nu vei fi având

De plată, vorba-i lasă,

Că-i voi lucra o zi, oricând,

La-ntorsul meu acasă.

Pe Nuțu vi-l lăsasem mic,

Cu creștetul cât masa

O fi acum ștrengar voinic

Și vă răstoarnă casa?

Făcutu-i-ați și lui la fel

Căciulă, cum am vrut-o?

Aveam o piele-n pod, de miel,

Doar nu veți fi vândut-o?

Nevestei mele să-i mai spui

Să-mi cumpere o coasă,

Cea veche nu știu este-ori nu-i

Și-o fi acum și roasă

De când rugina scurmă-n ea.

Să-mi văd, o date-ar sfântul,

Cum cade iarba-n fața mea

Și-mi bate-n plete vântul!

Ea lupte-se cum biet o știi,

C-așa ne dete soartea,

Că și noi ne-am luptat pe-aci

Cu greul și cu moartea;

Dar l-a ajuns și pe harap

Blestemele și plânsul,

Că noi i ne-am ținut de cap

Și-ntrarăm după dânsul.

Și i-am făcut, măicuță, vânt!

L-am scos detot din țară,

Măcar stătea pe sub pământ

Și nu ieșea pe-afară.

Și-am prins și pe-mpăratul lor,

Pe-Osman nebiruitul,

Că-l împușcase-ntr-un picior

Și-așa i-a fost sfârșitul.

Păi, ne ținea pesemne proști,

Să-și joace hopa-tropa,

Că nu puteam să batem oști!

Dar poate taica popa

V-a spus de prin gazeturi tot

El cum și-a dat juncanii?

Acum i-aș cumpăra, să pot,

Dar nu mai am, azi, banii.

Mă doare-n piept, dar nu să țip,

Și-așa mi-e dor de-acasă,

Și-aș vrea să plec, dar nu e chip

Că vodă nu mă lasă.

Dar uite, nu e nu știu cât

O lună chinuită,

Și-o să te strâng de după gât,

Măicuța mea iubită...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Așa mi-a spus Ion să-ți scriu,

Iubească-ți-l pământul!

Și-am tot lăsat, pân-a fost viu,

Și-mi țin acum cuvântul.

Să te mângâie Dumnezeu,

C-așa e la bătaie

Și-am scris această carte eu,

Căprarul Nicolae.

În spital

Nu-nțelege vorba, sire.

Zice-același general,

Camarazi, să nu vă mire

Că-ntr-acest spital

Nu-nțeleg nici doi cuvântul

Ce-l vorbim, căci li-e străin,

Sunt vitejii din pământul

Cel de râuri plin,

Pe-unde trec ei veseli vara

Peste munții suri și goi;

Ei de-acolo sunt, din țara

Turmelor de oi...

Scoborând din munți de-a dreptul

Par în lupte-oșteni bătrâni,

Ați văzut cum pun ei pieptul

Sire, sunt români.

Astfel zice generalul

Către tânăru-mpărat,

La Veneția-n spitalul

Cel improvizat.

În supremele momente

Când căzură peste noi

Alte patru regimente,

În amurg cu ploi

Adunați românii-n vale

Zid în urmă ne-au rămas,

Stăvilind dușmanii-n cale

Până ne-am retras.

Câți de moarte-atunci scăpară

Zilnic în spitale curg;

Toți ca leii se luptară,

Tinere Habsburg;

Și-au murit pentru-mpăratul

Sute de viteji de-ai mei

Dar acest de-aici, din patul

Șapte sute trei,

Care zace-așa-n neștire

Și-i lipsește brațul stâng

Îl salut! Dă-mi voie, sire,

Mâna să i-o strâng.

Noaptea scoborî cu ceață,

Luptelor sfârșit punând,

Până-n trista dimineață;

Și rănit zăcând

Printre morți ce-umpleau hotarul

Lângă steagul ce-l avea

Strâns în dreapta sa, stegarul

Singur se zbătea.

Mâine-n zori o să-l găsească,

Mâine-al vostru steag, români,

Mâine stema-mpărătească

La dușmani în mâini!

Ah! și nimeni viu pe-aproape

Dintre-ai săi, ca-ntr-ajutor

El chemându-l, să-și îngroape

Sfântul steag al lor!

Și el n-are, n-are-o mână,

Că-n bucăți l-ar destrăma

Și cu mâinile-n țărână

Groapă i-ar săpa!

I-ar săpa-o-n stânci cu dinții,

Și-ar muri apoi râzând!

Iată, Doamne-al biruinții,

Tu i-ai dat un gând:

Steagul său, de lângă cruce

Până-n poala dedesubt

Dând cu dinții să-l apuce

Rând pe rând l-a rupt!

Și lăsând prăjina goală,

Ocoli păduri și stânci,

Doborât de răni și boală

Și târât pe brânci

Printre străji și printre cete

Ziua stând ascuns prin văi,

Pân-a patra zi când dete

De fârtați de-ai săi.

N-avea grai, de răni umplutul

Suflet, vai n-avea defel

Dar un steag, pierdut crezutul,

Brâu în sân la el!

Cald bătea-n ferestre-amurgul;

Nimeni n-a mai zis nimic,

Și, plecat spre pat, Habsburgul,

Cătr-acest voinic,

Blând l-a sărutat pe frunte;

Spre români întors apoi:

Vara, pășunând pe munte

Turmele de oi,

Și-adunați pe lângă masă

Iarna la ospăț și nunți,

Spuneți tuturor de-acasă

Celor de prin munți,

Și le-nseninați viața

Cu cuvânt înălțător,

Că pe-un soț de-al vostru-n fața

Voastr-a tuturor.

Sărutându-l împăratul

L-a numit copil al său

Și c-am stat plângând pe patul

Bietului flăcău!..

Raport

(Luarea Griviței, la 30 august 1877)

La ceasul trei pornirăm iuți,

Dar ne-am întors în văi bătuți.

Din nou am dat asalt erou,

Dar ne-am întors bătuți din nou.

De-al treilea rând deschis-am drum.

Dar n-am bătut-o nici acum.

Ne-am dus de-a patra oar-apoi

Și-acum răzbim și-i batem noi.

Ne-ar și fi fost rușine-amar

De ne-am fi dus și-acu-nzadar.

Spada și credință

Ce furtuni n-au mai pornit

Pofta răilor și ura

Ca să pieri tu, neam iubit!

Dar de toți ne-a mântuit

Spada noastră și scriptura.

Sfântul steag ne-a fost altar

Și sub el săream grămadă

Să ne batem la hotar.

Ghioagă dă orice stejar,

Orice coasă dă o spadă.

Iar când brațul ne cădea

Uneori fără putere,

Nici atunci nu ne scădea

Inima, c-aveam în ea

Scris Hristos ca mângâiere.

Ce de ură s-a pornit

Căutând a ta pierzare!

Dar ai stat și-ai biruit,

Căci prin spadă-ți a grăit

Domnul cel ce-n veci e tare.

Podul lui Traian

Colo surele ruine

Către Dunăre privesc

Cum tot vine apa, vine

Martori vremilor trecute,

Cât sunt astăzi de tăcute,

Numai inimii-i vorbesc.

Eu mă uit pe apa sură

Încrețit-abia de vânt;

Apa lângă mal murmură.

Trec și vremile-nainte,

Trec și-aducerile-aminte

Cum trec toate pe pământ.

Au pierit acele glorii,

Și-alte-asemeni nu se nasc

Ah, dar iată luptătorii

Scutul lor cum îl aruncă,

Sapă, cum le-a dat poruncă

Meșterul de la Damasc.

Grinzile de grinzi se leagă

Peste munții de granit,

Lespezi peste bârne-ncheagă

Viaduct pe bolți enorme

Și-uriașele lui forme

Parc-ajung până-n zenit.

Și din câte-avea ținuturi

Roma-n stăpânirea sa,

Iuți oșteni ascunși sub scuturi

Vin ca apa revărsată,

Cum potopul tău odată,

Iahve, peste lumi vărsa.

Podul își îndoaie fierul

Sub atâți legionari,

Tubele-nspăimântă cerul!

Istre,-acum te bați în spume!

Mulți văzuși tu tari în lume,

Însă nu pe cei mai tari!

Cine va mai sta-mpotriva

Leului roman de-acum?

Care fulger stăvili-va

Goana răzbunării sale?

Ai voinici tu, Decebale,

Să oprești furtuna-n drum?

Ori ai tăi sunt cei ce-n gloate

Ies din codri-ntunecați?

De pe câte râuri toate

Vin la moarte ca la nuntă

Cu topoare-n mâini, și-nfruntă,

Șapte rânduri de-mpărați?...

Ah! visez. Eu la ruine

Și la Dunăre privesc,

Cum tot vine apa, vine.

Ele stau ruine mute

Martori vremilor trecute,

Numai inimii-i vorbesc.

Pașa Hassan

Pe vodă-l zărește călare trecând

Prin șiruri, cu fulgeru-n mână.

În lături s-azvârle mulțimea păgână.

Căci vodă o-mparte, cărare făcând,

Și-n urmă-i se-ndeasă, cu vuiet curgând,

Oștirea română.

Cu tropote roibii de spaimă pe mal

Rup frâiele-n zbucium și saltă;

Turcimea-nvrăjbită se rupe deolaltă

Și cade-n mocirlă, un val după val,

Iar fulgerul Sinan, izbit de pe cal,

Se-nchină prin baltă.

Hassan de sub poala pădurii acum

Lui Mihnea-i trimite-o poruncă:

În spatele-oștirii muntene s-aruncă

Urlând ianicerii, prin flinte și fum,

Dar pașa rămâne alături de drum

Departe pe luncă.

Mihai îi zărește și-alege vro doi,

Se-ntoarce și pleacă spre gloată,

Ca volbura toamnei se-nvârte el roată

Și intră-n urdie ca lupu-ntre oi,

Și-o frânge degrabă și-o bate-napoi

Și-o vântură toată.

Hassan, de mirare, e negru-pământ;

Nu știe de-i vis, ori aieve-i,

El vede cum zboară flăcăii Sucevei,

El vede ghiaurul că-i suflet de vânt

Și-n față-i puterile turcilor sânt

Tăriile plevei.

Dar iată-l! E vodă, ghiaurul Mihai;

Aleargă năvală nebună.

Împrăștie singur pe câți îi adună,

Cutreieră câmpul, tăind de pe cai

El vine spre pașă: e groază și vai,

Că vine furtună.

— "Stai, pașă, o vorbă de-aproape să-ți spun

Că nu te-am găsit nicăirea" —

Dar pașa-și pierduse și capul și firea!

Cu frâul pe coamă el fuge nebun,

Că-n gheară de fiară și-n gură de tun

Mai dulce-i pierirea.

Sălbaticul vodă e-n zale și-n fier

Și zalele-i zuruie crunte,

Gigantică poart-o cupolă pe frunte,

Și vorba-i e tunet, răsufletul ger,

Iar barda din stânga-i ajunge la cer,

Și vodă-i un munte.

— "Stai, pașă! Să piară azi unul din noi." —

Dar pașa mai tare zorește;

Cu scările-n coapse fugaru-și lovește

Și gâtul i-l bate cu pumnii-amândoi;

Cu ochii de sânge, cu barba vâlvoi

El zboară șoimește.

Turbanul îi cade și-l lasă căzut;

Își rupe cu mâna vestmântul

Că-n largile-i haine se-mpiedică vântul

Și lui i se pare că-n loc e ținut;

Aleargă de groaza pieririi bătut,

Mănâncă pământul.

Și-i dârdâie dinții și-i galben-pierit!

Dar Allah din ceruri e mare!

Și-Allah îi scurtează grozava-i cărare

Căci pașa-i de taberi aproape sosit!

Spahiii din corturi se-ndeasă grăbit,

Să-i deie scăpare.

Și-n ceasul acela Hassan a jurat

Să zacă de spaimă o lună,

Văzut-au și beii că fuga e bună

Și bietului pașă dreptate i-au dat,

Căci vodă ghiaurul în toți a băgat

O groază nebună.

Sus inima

Avem o mândră țară

Prin timpi de jale-amară

Strămoșii se luptară

S-o scape de stăpâni.

Azi singur noi, românii

Suntem în ea stăpânii,

Sus inima, români!

O lege-avem străbună

Prin veacuri de furtună

Ea n-a putut s-apună

Strivită de păgâni.

Ne-a fost Cel-Sfânt tărie

Și-n veci o să ne fie:

Sus inima, români!

În țara românească

De-a pururi să trăiască

Credința strămoșească

Și graiul din bătrâni.

Spre Domnul țării gândul

De-a pururi noi avându-l,

Sus inima, români!

Table of Contents

Cântece de vitejie

Cântec

Imnul studenților

Cântec ostășesc

Dorobanțul

Dunărea și Oltul

Pentru libertate

Cântecul cel vechi al Oltului

Scut și armă

Oltenii lui Tudor

Sărindar

Zece mai

Pe drumul Plevnei

Mortul de la Putna

Stema țării

Fragment epic

Pe dealul Plevnei

Oștirile lui Alah

Graiul neamului

De profundis

Carol Robert

Golia ticălosul

La Smârdan

Cântec

Cântecul redutei

Povestea căprarului

Coloana de atac

O scrisoare de la Muselim-Selo

În spital

Raport

Spada și credință

Podul lui Traian

Pașa Hassan

Sus inima