Cântece bătrânești

Vasile Alecsandri

Editura Bestseller

Imagine: Stas Walenga

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Miorița

Soveja, Județul Vrancea.

Pe-un picior de plai,

Pe-o gură de rai,

Iată vin în cale,

Se cobor la vale

Trei turme de miei,

Cu trei ciobănei.

Unu-i moldovan,

Unu-i ungurean

Și unu-i vrâncean.

Iar cel ungurean

Și cu cel vrâncean,

Mări, se vorbiră,

Ei se sfătuiră

Pe l-apus de soare

Ca să mi-l omoare

Pe cel moldovan,

Că-i mai ortoman

Ș-are oi mai multe,

Mândre și cornute

Și cai învățați

Și câni mai bărbați.

Dar cea mioriță,

Cu lână plăviță,

De trei zile-ncoace

Gura nu-i mai tace,

Iarba nu-i mai place.

— Mioriță laie,

Laie, bucălaie,

De trei zile-ncoace

Gura nu-ți mai tace!

Ori iarba nu-ți place,

Ori ești bolnăvioară,

Drăguță mioară?

— Drăguțule bace,

Dă-ți oile-ncoace,

La negru zăvoi,

Că-i iarbă de noi

Și umbră de voi.

Stăpâne, stăpâne,

Îți cheamă ș-un câne,

Cel mai bărbătesc

Și cel mai frățesc,

Că l-apus de soare

Vreau să mi te-omoare

Baciul ungurean

Și cu cel vrâncean!

— Oiță bârsană,

De ești năzdrăvană

Și de-a fi să mor

În câmp de mohor,

Să spui lui vrâncean

Și lui ungurean

Ca să mă îngroape

Aice, pe-aproape,

În strunga de oi,

Să fiu tot cu voi;

În dosul stânii,

Să-mi aud cânii.

Aste să le spui,

Iar la cap să-mi pui

Fluieraș de fag,

Mult zice cu drag;

Fluieraș de os,

Mult zice duios;

Fluieraș de soc,

Mult zice cu foc!

Vântul, când a bate,

Prin ele-a răzbate

Ș-oile s-or strânge,

Pe mine m-or plânge

Cu lacrimi de sânge!

Iar tu de omor

Să nu le spui lor.

Să le spui curat

Că m-am însurat

C-o mândră crăiasă,

A lumii mireasă;

Că la nunta mea

A căzut o stea;

Soarele și luna

Mi-au ținut cununa.

Brazi și păltinași

I-am avut nuntași,

Preoți, munții mari,

Păsări, lăutari,

Păsărele mii,

Și stele făclii!

Iar dacă-i zări,

Dacă-i întâlni

Măicuță bătrână,

Cu brâul de lână,

Din ochi lăcrimând,

Pe câmp alergând,

De toți întrebând

Și la toți zicând

„Cine-a cunoscut

Cine mi-a văzut

Mândru ciobănel,

Tras printr-un inel?

Fețișoara lui,

Spuma laptelui;

Mustăcioara lui,

Spicul grâului;

Perișorul lui,

Peana corbului;

Ochișorii lui,

Mura câmpului?“

Tu, mioara mea,

Să te-nduri de ea

Și-i spune curat

Că m-am însurat

C-o fată de crai,

Pe-o gură de rai,

Iar la cea măicuță

Să nu spui, drăguță,

Că la nunta mea

A căzut o stea,

C-am avut nuntași

Brazi și păltinași,

Preoți, munții mari,

Păsări, lăutari,

Păsărele mii,

Și stele făclii!

Năluca

Frunză verde alunică!

Mircea suie pe potică

Și-ntâlnește o fetică

Ce purta cofiță-n mână

Cu apă de la fântână:

„Copiliță, stăi să beu,

Răcori-te-ar Dumnezeu!"

„Ba, bădiță, ba, nu vreu,

Că mă tem de dragul meu,

El mi-a zis să mă feresc

De străini ce-i întâlnesc,

Că de apă nu le-i sete,

Ci de sărutări de fete."

Nu te teme, fata mea,

Că el de s-a mânia

Cu baltagul l-oi lovi,

Cu pământ l-oi înveli.

„Mergi în valea cu sulcină,

Că-i găsi o cofă plină

Scoasă chiar cu mâna mea,

Descalecă și o bea,

Bea-o toată dacă-i vrea,

Da-ți fă cruce mai întăi

Și suflă pe fața ei

Să nu fie descântată

De baba cea blestemată,

Să nu aibă vreo nălucă,

În pustiu ducă-s-ar, ducă!

Mircea-n vale se ducea,

Dar el cruce nu-și făcea,

Peste apă nu sufla,

Ci la ea năvală da.

Înghițea, bietul, o dată

Și-l lovea dorul de fată.

Înghițea de două ori

Și-l apucau reci fiori.

Înghițea iar de trei ori

Și cădea mort între flori!

Cucul și turturica

CUCUL

Dulce turturică,

Dalbă păsărică!

Hai să ne iubim,

Să ne drăgostim

La nouri, la soare,

În frunzi, la răcoare,

La stele, la lună

Cântând împreună.

TURTURICA

Pentru dumneata

Eu n-aș zice ba;

Dar zic și zic ba

Pentru maica ta,

Că-i bănuitoare

Și fermecătoare [2]

Ea mi-a bănui

De te-oi prea iubi

Și m-a fermeca

De te-oi dezmierda.

CUCUL

Dragă turturică,

Pasăre dălbică,

Nu-mi fi dușmănică,

Vara că ne-ndeamnă,

Și frunza ne cheamă

Să ne drăgostim

Și să ne iubim.

TURTURICA

Ba, cucule, ba,

Nu te-oi asculta.

Dă-mi tu bună pace,

Că zău, m-oi preface

Azimioară-n vatră

Cu lacrimi udată,

Și de foc uscată,

De toți lepădată.

CUCUL

Oricum te-i preface,

Tot nu ți-oi da pace,

Că și eu m-oi face

Un mic vătrărel,

Frumos, subțirel

Și-n foc oi intra

De te-oi săruta

Și te-oi coperi,

De foc te-oi feri

Încât chiar de silă,

Dacă nu de milă,

Tu mă-i îndrăgi

Și ne vom iubi.

TURTURICA

Eu n-aș zice ba

Pentru dumneata,

Dar cumplit mi-e teamă

De cumplita-ți mamă

Că-i bănuitoare

Și fermecătoare.

Decât m-a mustra

Că te-oi dezmierda

Și mi-a bănui

Că te-oi prea iubi,

M-oi face mai bine,

Ca să scăp de tine,

Trestioară-n baltă

Subțire și-naltă.

CUCUL

Oricum te-i preface,

Tot nu ți-oi da pace,

Că și eu m-oi face

Un mic ciobănaș

Din fluier doinaș,

Ș-oi căta prin baltă

O trestie naltă,

Și cât te-oi vedea

Pe loc te-oi tăia

Și-n tine-oi cânta

Și te-oi săruta.

TURTURICA

Ba, cucule, ba,

Nu te-oi asculta,

Porumbacule,

Frumușelule,

Pestrișorule,

Drăgușorule,

Știu că mi-ar fi bine

Să fiu tot cu tine,

Dar maică-ta-i rea,

Și decât cu ea,

M-oi face mai bine

Cu gândul la tine

Iconiță mică

Într-o biserică.

CUCUL

Oricum te-i preface,

Tot nu ți-oi da pace.

Că și eu m-oi face

Un mic dăscălaș

La cel sfânt locaș.

Și pe la icoane

Oi duce plocoane,

Și m-oi închina

Și le-oi săruta

De luni care pică

Până duminică.

Iar când te-oi zări

Astfel ți-oi grăi:

„Sfântă iconică,

Fă-te păsărică,

Ca să ne iubim,

Să ne drăgostim

La nouri, la soare,

În frunzi, la răcoare,

La stele, la lună

În veci împreună!"

Balaurul

La mijlocul drumului,

La puțul porumbului

Văzui floarea câmpului,

Dar nu-i floarea câmpului,

Și-i chiar ochiul șarpelui,

Șarpe lung cu solzii verzi,

Nici să-l vezi, nici să-l visezi.

Cel balaur din păcate

Înghițise jumătate

Trup cu arme ferecate,

Trupușor de voinicel

Ce striga mereu din el:

„Sai, bădiță ortomane,

Că m-ajunge la ciolane!

Sai, bădiță, de mă scoate,

Că m-apuc' fiori de moarte!"

Iată-n lungul drumului

La puțul porumbului

Că venea, mări, venea

Pe balaur de-ntâlnea

Un viteaz de ortoman

Pe-un cal negru dobrogean.

„Măi balaur! striga el,

Lasă trupul tinerel,

Că te curm pe jumătate

Să-mi răscumpăr din păcate."

Șarpele se zvârcolea

Și cu șapte limbi grăia:

„Ortomane,

Hoțomane!

Bate-ți negrul

Pe de-a-ntregul

Și te du, și fugi de mine

Că nu-i bine nici de tine."

„Șerpuliță,

Dinți de criță,

Am un paloș de oțel,

Lasă trupul tinerel."

„Taie-mă, nu mă tăia,

Nu mă las de prada mea,

Ist copil chiar din pruncie

Maica sa mi l-a dat mie,

Că ades îl blestema

Și-i zicea când îl culca:

„Culcă-te, alină-te

Șarpele sugă-mi-te!"

Cel viteaz de ortoman

Izbea negrul dobrogean

Și cu pala lui cea nouă

Pe balaur tăia-n două,

Apoi trupul înghițit,

Plin de rane, otrăvit,

El în cârcă-l ridica,

Sus, la stână se urca

Și în lapte mi-l scălda,

De venin îl curățea

Și cu viața-l dăruia.

Apoi, mări, cât trăia,

Frați de cruce se prindea

Și-mpreună voinicea

Pe balauri de stârpea!

Erculean

Plecat-au în zori

Trei surori la flori.

Sora cea mai mare

S-a dus înspre mare,

Sora cea mezină

Pe mal, în grădină,

Sora cea mai mică

Și mai sălbățică

S-a dus, mări, dus

Pe Cerna în sus

Iar în urma lor

Mulți voinici cu dor

S-au luat cântând

Ș-au venit plângând.

Iată-un căpitan

Căpitan râmlean, [3]

Că mi se ivește,

Pe mal se oprește,

Cu Cerna grăiește:

„Neră limpezie,

Stai de-mi spune mie

Despre trei surori

Plecate din zori."

„Sora cea mai mare

S-a dus către mare

Pe Dunăre-n jos

La un plai frumos.

Sora cea mezină

S-a dus din grădină

Peste nouă munți,

În codri cărunți.

Sora cea mai mică

Și mai sălbățică

Plânge colo-n stâncă

La umbră adâncă".

Ercul Erculean,

Căpitan râmlean,

Își repede calul

De răsună malul,

Ș-ajunge-ntr-un zbor

La stânca cu dor.

„Ieși, fată, din piatră

Să te văd odată!"

„Cum să ies din piatră,

Că sunt goală toată

Și mă tem de soare...

Nu m-a soarbe oare?"

„Să n-ai nici o frică,

Fată sălbățică,

Că te-oi lua-n brață,

Să mai prind la viață,

Și te-oi coperi

Și mi te-oi feri

De vânt și de soare,

De-a lor sărutare."

„Bădiță, bădiță,

De-ți sunt drăguliță,

Soție de vrei,

De vrei să mă iei,

Mă scoate din stâncă,

Din umbră adâncă,

Să-ți ies la lumină

Cu inima plină."

Ercul Erculean,

Căpitan râmlean,

Calcă peste piatră

Și iată că-ndată

Lumii se arată

O dalbă de fată

Albă, goală toată,

Vie și frumoasă,

Dulce, răcoroasă

Cu păr aurit,

Pe umeri leit.

Cât o și zărește

Soarele s-oprește,

Și fața-i s-aprinde

Și raza-i se-ntinde,

Ca un sărutat

Lung și înfocat.

Iar cel Erculean,

Căpitan râmlean,

Mi-o apucă-n brață

De prinde la viață,

Mi-o strânge la piept

Ș-o leagănă-ncet;

Și-i face-n răcoare

Departe de soare

Cuib de floricele

Ivite la stele.

Blestemul

Pe cel deal, pe cel colnic

Trece-o pruncă ș-un voinic,

Voinicelul hăulind

Și pe murgul netezind,

Iar pruncuța suspinând

Și din guriță zicând:

„Ia-mă, bădiță, călare

Că nu mai pot de picioare.

Drumu-i greu și grunțuros,

Nu mai pot merge pe jos!"

„Puiculiță, chip frumos,

Eu te-aș lua bucuros,

Dar mi-e murgul sprintenel

În picioare subțirel,

Murgu-i mic și drumu-i greu,

Abia duce trupul meu,

Trupul cu păcatele,

Mijlocul cu armele." [1]

„Nu ți-e milă și păcat!

De la părinți m-ai luat,

Și-n răi codri m-ai băgat!

Dare-ar Domnul Dumnezeu

Să fie pe gândul meu!

Să te duci, bădiță, duci

Pan-îi pica rob la turci,

Cu picioarele-n butuci

Și cu mâinile-n cătuși!

Să te-ajungă dorul meu [2]

Unde-a fi drumul mai greu!

Să te bată jalea mea

Unde-a fi calea mai grea!

Murgul să se poticnească,

În creștet să te trântească,

Mâna dreaptă să-ți sclintească,

Mâna stângă

Să ți-o frângă,

Să ții dârlogii cu dinții,

Să mi te plângă părinții,

Să te-nsori de nouă ori [3]

Ca să faci nouă feciori.

Să te mai însori o dată

Ca să faci numai o fată...

Ei să treacă șuierând

Când te-ar auzi plângând,

Ea în palme să-ți tot cară

Apă tulbure ș-amară.

Tu să bei, să bei mereu

Gândind la blestemul meu!

Inelul și năframa

I

Fost-au, fost un crăișor

Tinerel, mândru fecior

Cum e bradul codrilor

Sus, pe vârful munților.

De soție și-a luat

O copilă din cel sat,

Copiliță româncuță,

Toți vecinilor drăguță:

Cu chip dulce luminos,

Cu trup gingaș mlădios

Cum e floarea câmpului

În lumina soarelui.

Iată lui că i-a sosit

Carte mare de pornit

La tabără de ieșit.

El în suflet s-a mâhnit

Și din gură a grăit:

„Draga mea, sufletul meu,

Ține tu inelul meu,

Pune-l în degetul tău.

Când inelu-a rugini

Să știi, dragă, c-oi muri!

„De mă lași plângând acasă,

Na-ți năframa de matasă

Pe margini cu aur trasă.

Aurul când s-a topi,

Să știi, frate, c-oi muri!"

II

El pe cal a-ncălecat

Și pe drum a apucat.

Mers-a el pân' la un loc

Ș-a aprins un mare foc

În mijlocul codrului,

La fântâna corbului.

Mâna-n sân el și-o băga,

La năframă se uita...

Inima-i se despica!

„Dragii mei, ostașii mei,

Puișori viteji de zmei!

Stați pe loc de ospătați

Și la umbră vă culcați.

Eu sunt gata de plecat,

Acasă că mi-am uitat

Paloșul cel rotilat

Pe-o masă verde-aruncat".

Îndărăt el a pornit,

C-un voinic s-a întâlnit,

C-un voinic cu calul mic:

„Noroc bun, tânăr voinic!

Ce veste, de unde vii?"

„Dacă vrei, Doamne, s-o știi,

De altul poate-ar fi bine,

Dar e rău ș-amar de tine!

Tatăl tău că s-a sculat,

Țara-ntreagă ne-a călcat

Pân' ce mândra ți-a aflat

Și pe dâns-a aruncat

Într-un tău adânc și lat!"

„Na, voinice, calul meu

Să mi-l duci la tatăl meu.

De-a-ntreba unde sunt eu,

Tu să-i spui că eu m-am dus

Pe malul apei, în sus

Și că-n apă m-am zvârlit

La copila ce-am iubit."

III

Tatăl său țar-a sculat,

Tău-ntreg de l-a secat

Și copiii și-a aflat

Amândoi îmbrățișați,

Pe nisip galben culcați,

Amândoi senini la față

De păreau că sunt în viață.

Atunci craiul s-a căit,

În mătase i-a-nvelit

Și-n biserică i-a dus

Și-n două racle i-a pus,

Racle mândre-mpărătești

Purtând semne latinești. [2]

Și pe dânsul l-a zidit

În altar, la răsărit,

Pe ea-n tindă l-asfințit!

Iar din el, frate,-a ieșit

Un brad verde, cătinat,

Pe biserică plecat.

Și din ea o viișoară

Înflorită, mlădioară

Ce din zori și până-n seară

Pe biserică s-a-ntins

Și cu bradul s-au cuprins!

. . . . . . . . . . . . . . . .

Tună, Doamne, și trăsnește,

Tună-n cine despărțește

Dulcea dragoste-nfocată

De-un fecior și de o fată.

Păunașul codrilor

I

Pe cel deal, pe cel colnic

Trece-o pruncă ș-un voinic,

Puiculiță bălăioară

Cu cosița gălbioară,

Voinicel tras prin inel,

Mult e mândru tinerel!

Și-i tot zice voinicul:

„Cântă-ți, mândro, cântecul

Că mi-e drag ca sufletul."

„Eu, bădiță, l-oi cânta,

Dar codrii s-or răsuna

Și pe noi ne-a-ntâmpina

Păunașul codrilor,

Voinicul voinicilor!"

„Aurică drăgulică!

Nici ai grijă, nici ai frică.

Să n-ai grijă pentru tine

Cât îi fi tu lângă mine.

Să n-ai frică pentru mine

Cât oi fi eu lângă tine!"

Puse prunca a cânta,

Codrii puseră-a suna.

lată că-i întâmpina

Păunașul codrilor,

Voinicul voinicilor.

„Cale bună, românaș!"

„Mulțumim, măi Păunaș."

„Măi băiete, băiețele,

Măi voinice, voinicele,

Dă-ne nouă pe mândra

Ca să scapi cu viața ta."

„Ba, eu mândra nu ți-oi da

Pân' ce capul sus mi-a sta,

Că eu când o am luat

În cosițe i-am jurat

Să n-o las de lângă mine

Și s-o apăr de oricine."

II

Ei de brâie s-apucau

Și la luptă se luau.

Când în loc mi se-nvârteau,

Când în sus se opinteau.

Nici unul nu dovedea.

Jos nici unul nu cădea.

Iar băiatul cam slăbea,

Brâul i se descingea,

Și Păunul mi-l strângea

Trupușorul îi frângea.

„Mândro, mândrulița mea!

Vin' de-mi strânge brâul meu!

Apăra-te-ar Dumnezeu!

Că-mi slăbesc puterile,

Mi se duc averile."

„Ba, nu, nu, bădiță frate,

Că vei lupta pe dreptate,

Și oricare-a birui,

Eu cu dânsul m-oi iubi..."

Voiniceii se izbeau,

Și mai tare s-opinteau,

Și mai tare se-nvârteau,

Și mai tare se trânteau.

Din doi unul dovedea,

Din doi unul jos cădea;

Cine că mi-ș dovedea,

Și cu mândra purcedea?

Păunașul codrilor,

Voinicul voinicilor!

Cine-n luptă jos cădea

Și-n urmă-le rămânea?

Voinicel tras prin inel,

Moare-n codru singurel!

Soarele și luna

Umbla, frate, mândrul soare,

Umbla, frate, să se-nsoare

Nouă ai

Pe nouă cai

Care noaptea pasc în rai.

Umbla cerul și pământul

Ca săgeata și ca vântul,

Dar toți caii-și obosea

Și potrivă nu-și găsea

Ca sora sa Ileana,

Ileana Cosânzeana,

Ce-i frumoasă ca o floare

Într-o iarnă fără soare.

„Surioară Ileano,

Ileano Cosânzeano!

Haideți să ne logodim,

C-amândoi ne potrivim

Și la plete și la fețe

Și la dable frumusețe.

Eu am plete strălucite,

Tu ai plete aurite,

Eu am fața arzătoare,

Tu, fața mângâietoare."

„Alei, frate luminate,

Trupușor făr' de păcate,

Nu se află-adevărat

Frați să se fi cununat.

Cată-ți tu de cerul tău

Și eu de pământul meu,

C-așa vrut-a Dumnezeu."

Soarele se-ntuneca,

Sus, la Domnul se urca,

Domnului se închina

Și din gură cuvânta:

"Doamne sfinte,

Și părinte!

Mie timpul mi-a sosit,

Timpul de căsătorit,

Și potrivă n-am găsit

Ca soră-mea Ileana,

Ileana Cosânzeana".

Domnul sfânt îl asculta

Și de mână mi-l lua

Și prin iaduri mi-l purta,

Doar că l-ar înspăimânta,

Și prin rai încă-l purta,

Doară că l-ar încânta,

Apoi Domnul-Dumnezeu

Cuvânta cu graiul său,

Iar când Domnul cuvânta,

Lumile se deștepta

Și cu drag îl asculta.

Cerurile strălucea,

Norii din senin pierea:

„Soare, soare luminate,

Trupușor făr' de păcate,

Raiul tu l-ai petrecut

Și prin iad încă-ai trecut,

Ce mai zice gândul tău?"

„Zice că sufletul meu,

Aleg iadul chiar de viu

Numai singur să nu fiu,

Ci să fiu cu Ileana,

Ileana Cosânzeana!"

Soarele se cobora,

La sora lui se oprea,

Mândră nuntă pregătea,

Pe Ileana și-o gatea

Cu peteală de mireasă,

Cunună de-mpărateasă,

Și rochița nețesută,

Din pietre scumpe bătută.

Apoi mândri, el și ea

La biserică mergea.

Dar când nunta se făcea,

Vai de el, amar de ea!

Candelele se stingea,

Clopotele se dogea,

Sfinții fața-și ascundea,

Preoți în genunchi cădea.

Iar mireasa, vai de ea!

Frig de moarte-o cuprindea

Căci o mână se-ntindea

Și pe sus o ridica

Și-n mare mi-o arunca!

Valurile bulbucea,

Iar ea-n valuri cum trecea

Mreană de-aur se făcea.

Soarele se-nălța sus,

Se lăsa tot spre apus

Și-n mare se cufunda

La soră-sa Ileana,

Ileana Cosânzeana.

Iară Dumnezeu cel sfânt,

Sfânt în cer și pe pământ,

Mâna-n valuri că băga

Mreana-n mână-o apuca

Și-n ceruri o arunca

Și-n lună plină-o schimba,

Apoi Domnul-Dumnezeu

Cuvânta cu graiul său;

Iar când Domnul cuvânta,

Lumile se spăimânta,

Mările se tupila,

Munții se cutremura,

Cerul se întuneca:

„Tu, Ileană Cosânzeană,

Suflețel fără prihană,

Și tu, soare luminate,

Trupușor făr' de pacate!

Cu ochii să vă zăriți,

Dar să fiți tot despărțiți.

Zi și noapte plini de dor,

Arși de foc nestingător,

Veșnic să vă alungați,

Cerul să cutreierați,

Lumile să luminați!"

Șoimul și floarea fragului

Sus, în vârf de brăduleț,

S-a oprit un șoimuleț,

El se uită drept în soare

Tot mișcând din aripioare.

Jos la trunchiul bradului

Crește floarea fragului. [1]

Ea de soare se ferește

Și de umbră se lipește.

„Floricică de la munte,

Eu sunt șoim, șoimuț de frunte,

Ieși din umbră, din tulpină,

Să-ți văd fața la lumină,

C-au venit până la mine

Miros dulce de la tine,

Cât am pus în gândul meu

Pe-o aripă să te ieu

Și să mi te port prin soare

Pân' te-i face roditoare

Și de mine iubitoare."

„Șoimuleț duios la grai,

Fiecare cu-al său trai.

Tu ai aripi zburătoare

Ca să te înalți la soare,

Eu la umbră, la răcoare,

Am menire-nfloritoare.

Tu te legeni sus, pe vânt,

Eu mă leagăn pe pământ.

Du-te-n cale-ți, mergi cu bine,

Făr-a te gândi la mine,

Că e lumea-ncăpătoare

Pentru-o pasăre ș-o floare!"

Brumărelul

Într-o verde grădiniță

Șade-o dalbă copiliță

Pe-așternut de calonfiri,

La umbră de trandafiri.

Trece-un voinicel cu grabă,

Și din fugă o întreabă:

—Spune-mi, dalbă copiliță,

Cu rumena ta guriță,

Ești nevastă, ori ești fată,[1]

Ori zâna din ceri picată?

—Nici nevastă sunt, nici fată,

Nici zână din ceri picată,

Ci sunt floare garofiță,

Răsărită-n grădiniță;

Dar tu, voinicele, spune,

Ești însurat, ori ești june?

—Eu sunt, dragă, Brumărelul,

Îi răspunse voinicelul.

Eu vin seara, pe răcoare,

De mă culc pe sân de floare,

Și când plec voios, cu soare,

După mine floarea moare!

Ciuma

Frunză verde salbă moale,

Adus-a un nor în poale

Boala cea mai rea din boale!

Noru-n țară s-a lăsat,

Peste oameni a plouat,

N-a plouat ploaie curată,

Dar cu ciumă-amestecată!

Unde-ajunge picătura,

Se închid ochii și gura,

Ochii să nu mai privească,

Gura să nu mai grăiască!

Plină-i țara, mult e plină

De scaieți de mărăcină;

Unde-s tufe prin potici

Sunt morminte de voinici,

Unde-s tufele mai dese,

Morminte de jupânese,

Unde-s tufele mai rari,

Morminte de fete mari,

Unde-s tufele mai vii,

Tot morminte de copii.

Frunză verde porumbică

Stă voinicul la potică.

Ciuma rea îi iese-n cale,

Voinicul zice cu jale:

„Na-ți calul cu armele

Și-mi lasă tu zilele."

Ea-i răspunde: „Dragul meu!

Cal și arme nu voi eu,

Dar pe tine chiar te vreu".

Frunză verde garofiță,

Trece-n câmp o copiliță

Cum e crinul înflorit,

Cum e bună de iubit.

Baba Ciuma cea păgână

Mi-o apucă strâns de mână.

Copilița-i zice: „Ciumă!

Nu-mi fii ciumă și-mi fii mumă! [2]

Na-ți salba cu florile

Și-mi lasă tu zilele."

Ea-i răspunde: „Drăguliță!

Am o neagră sălbuliță [3]

De cercat la gâtul tău,

Care nu te-a prinde rău."

Frunză verde toporaș,

Iat-un dulce copilaș

Care-alungă-un fluturaș.

Unu-aleargă, unul zboară:

Ciuma-i prinde și-i omoară!

Frunză verde poamă acră,

Iată-o babă, iată-o soacră [4]

Cum o vede Ciuma-ndată

Dă la fugă spăimântată,

Culegând în calea ei

Pruncușorii mititei,

Nevăstuice tinerele,

Copilițe gingășele,

Feciorași cu mintea crudă

Și bărbați voinici la trudă.

Ducă-s-ar în pribegie!

Ducă-s-ar în cea pustie,

Îndărăt să nu mai vie!

Holera

Jos, pe malul Prutului,

La casele Vâlcului,

Vâlcul bea, se veselește,

Cu trei fete se-ndrăgește,

De holeră nici gândește;

Maică-sa grija-i ducea

Și cu lacrimi îi zicea:

„Dragul mamei Vâlcule,

Mândrule, voinicule!

Tu tot bei și veselești,

De holeră nici gândești,

Lasă-mi-te de beție

Și de dalba veselie,

Că holera-i chiar la Prut

Și chiar dincoace-a trecut!"

Vâlcul ei se supunea,

Patru boi la car punea

Și pe cal încăleca,

Drumul la vale-apuca,

Apuca-n călătorie

Să facă negustorie.

Când la cotul Prutului,

Prin mijlocul câmpului,

El zarea, mări, vedea

O clonțată ce râdea,

O clonțată-nveninată,

Cu pielea pe trup uscată

Și cu părul despletit

Tot cu șerpi împleticit.

Ea din loc în loc sărea,

Spini în urmă-i răsărea,

Iarba câmpului ardea

Și oamenii morți cădea!

„Cale bună, măi drumeț:

Unde mergi așa sumeț?"

„Cale-ntoarsă, cloanță fa,

Unde-alergi curând așa?"

„Merg la casa Vâlcului

De pe malul Prutului

Ca să-i ridic zilele,

Să mă duc cu dânsele."

„Alei! iazmă călătoare,

Boală rea ș-ucigătoare!

Na-ți calul și armele,

De-mi lungește zilele,

Să-mi mai văd copilele

Că-mi sunt dragi ca soarele.

Na-ți și carul, na-ți și boi,

Numai te du de la noi!"

„Nu vreau arme omenești,

Că eu am arme drăcești.

Am trei coase nevăzute,

Cu ciocan de foc bătute:

Una pentru cei voinici,

Una pentru copii mici,

Una pentru fete mari

Și neveste cu ștergari,

Nu vreau nici carul cu boi,

Ci vă vreau pe toți pe voi,

Să vă umflu zilele,

Să mă duc cu dânsele."

Vâlcul biet se oțerea,

Holera la el sărea,

Oasele și le-ntindea

Și pe Vâlcu-l cuprindea.

Gură pe gură punea,

Buze pe buze lipea,

Zilele i se sorbea.

Apoi cloanța iar râdea,

Cu zilele purcedea,

Și voinicul mort cădea

Jos la cotul Prutului,

În mijlocul câmpului!

Bogatul și săracul

Frunzuliță de dudău,

La umbră, la făgădău

Beau săracul și bogatul. [1]

Beau stăpânul și argatul.

Iar bogatul se mândrea

Și-n glas mare poruncea:

"Măi crâșmar,

Măi făgădar!

Adă-mi mie vin de-un ban

Ca să beau cu ist sărman."

Iar săracul că râdea

Și din gură poruncea:

"Măi crâșmar,

Măi făgădar!

Adă-mi mie vin de-un zlot [2]

Să-l beau cu bogatul tot!

„Măi sărace, sărăcilă,

De ce vrei să-mi faci în silă?

Nu-ți pune punga cu mine,

Că n-ai cămașă pe tine,

Nici nu ai turme de oi,

Nici coșar cu păpușoi,

Nici car mare-n patru boi

Ca să poți cinsti cu noi." [3]

„Mai bogate, bogățele!

Dacă ai averi de-acele,

Nu-mi scoate ochii cu ele.

Că averile de frunte

Sunt ca un izvor de munte,

Astăzi curge și îneacă

Și mâini scade s-apoi seacă!

De ai turme mari de oi,

Ai și turme de nevoi,

Că pe unde-s turme blânzi

Sunt și lupi mereu flămânzi."

„Măi sărace, sărăcilă!

Face-mi-aș de tine milă

De n-ai fi tu om pizmaș

Și la inimă vrăjmaș."

„Măi bogate, bogățele!

Nu fi dușman gurii mele,

Că nu-ți vreau nici rău, nici bine,

N-am ce împărți cu tine.

Tu ai care cu opt boi,

Ai coșar cu păpușoi,

Eu, un cal bun de nevoi!

Tu ai bani de vânturat,

Galbeni mulți de semănat,

Eu am numai un topor

Care mi-e bun frățior,

Dar ce-aduni tu într-o vară,

Eu adun numa-ntr-o seară,

Că toporul mi-i vrăjit,

Cu tăișul oțelit,

Și când el se-ntoarce-n vânt,

Cad bogații la pământ.

Măi crâșmar,

Măi făgădar!

Adă-o vadră de Cotnar

Și de plată n-ai habar,

Că săracul când cinstește

Varsă sânge și plătește!"

Stejarul și cornul

„Frate, frate de stejar!

Lasă-mă să tai un par

Să-mi fac osie la car."

„Frățioare românaș,

Voios parul da-ți-l-aș

Dac-ai face tu din el

Buzdugan de voinicel, [1]

Ghioagă mare nestrujită,

Cu piroane țintuită,

Și cu dânsa de-ai lupta

Să aperi moșia ta." [2]

„Cornule, ce nu te-ndoi,

De-o creangă să te despoi,

Să-mi fac prăjină de boi?"

„Frățioare românaș!

Creanga lungă da-ți-o-aș

Ca s-o faci arc de război

S-alungi leșii de la noi. [3]

Lasă boii, frățioare,

Și te dă la vânătoare,

Că nu-i timp de plugărie,

Și e timp de vitejie."

„Codri, codri, mă jur eu

Să ucid cu brațul meu

De tot cornul un dușman,

De stejar un căpitan."

Călătorul

Trece-un călător și cântă,

Trece pe-o cărare frântă

Prin câmpia înflorită,

Cu inima veștejită.

El se plânge că-n cea lume

Nime știe de-al său nume,

Nime nu se îngrijește

De e mort ori de trăiește.

Surioara Magdalină

L-auzea dintr-o grădină,

Și pe gânduri ea cădea

Și de dor se aprindea:

„Călătorule mâhnit,

Și prin lume rătăcit!

Tu ești pasăre străină

Care cântă prin grădină

Ș-apoi zboară mai departe

Lăsând inimi înfocate."

„Surioară mângâioasă!

Mult ești dulce și frumoasă!

Ochii-ți ard și-ți arde fața

Ca garoafa dimineața,

Când de rouă-i încărcată

Și-n lumină se arată."

„Călătorule mâhnit,

Nu ți-e calul obosit?"

„Nu, drăguță, nicidecum,

Dar e săturat de drum".

Călătorul se oprea,

Nici că mai călătorea!

Fata de birău

„Fată de birău!

Fă pe dorul meu."

„Ba, bădiță, ba,

Nu te-oi asculta,

Că mă-i înșela

Și nu mă-i lua."

„Jur pe mândrul soare

Ce sfârșit nu are!

Că eu vreau să-mi fii

Mamă la copii."

Fata-l asculta

Și mi-l săruta;

Iar a doua zi,

Când ea se trezi,

Prinsă-a lăcrima

Ș-a se blestema.

Ea se tot bocea,

El îi tot zicea:

„Fată la birău

Și de țăran rău!

Ce plângi la pârău?

Rogi pe Dumnezeu

Ca să te iau eu?

Nu mai plânge, fa,

Că eu te-oi lua

De soția mea

Când se va vedea

Ursul cu cercei

Umblând după miei,

Lupul cu cimpoi

Umblând după oi,

Vulpea cu mărgele

Culegând surcele,

Ș-un iepure schiop

Într-un vârf de plop."

Pe cea zare de colnic

Merge-un tânăr de voinic.

Pe cea vale înflorită

Merge-o fată-mbobocită.

Când au fost de către seară

Ei în drum s-împreunară;

Când au fost de către zi,

Unul ș-altul se trezi.

El se scula șuierând,

Clop de rouă scuturând;

Mândra se scula plângând,

Tot plângând și blestemând.

Mândra din Muncel

Colo jos, pe lângă Tisă,

Merge mândra cam descinsă

Prin ierbuța până-n brâu,

Și ține murgul de frâu,

Murg voinic și pintenog

Care paște busuioc.

Ea se primblă-n poieniță

Și tot zice din guriță:

„Busuiocul l-aș privi, [1]

Mă tem că m-oi zăbovi,

Dar l-oi smulge și m-oi duce

Până dincolo de cruce,

La marginea codrului,

La stăpânul murgului,

Tot pe culmea din Muncel,

La haiducul voinicel.

Cine-a vrea ca să mă ieie

Meargă-acasă să mă ceie,

Meargă-acasă la părinți

Cu inima lui în dinți;

Iar pe când el mă va cere,

Tu, murguțule,-n putere,

Du-mă iute ca un zmeu,

Du-mă la stăpânul tău".

Mândra calu-ncăleca,

Spre Muncel vesel pleca,

Noapte-n drum o apuca.

Ea mergea, calea-și pierdea

Și-ntr-un râu adânc cădea,

Vai de mândra! vai de ea!

Sufletu-i zburând zicea:

„Sărmanul copilul meu!

Cum rămâne singurel,

Fără pic de mângâiere,

Fără mamă cu durere!"

Românii de pe malurile Dunării

„Fă, bădiță, piatra-n zece

La ist mal curând de-i trece,

Că suntem de soi român.

Nu suntem de neam păgân.

Despică Dunărea-n două,

Să facem dragoste nouă,

Colea-n umbra istor nuci

Pe brațe-mi să mi te culci

Să facem dragoste dulci.

Bădiță, la chip frumos,

Fă-n pădurea cea din dos

Că-i găsi un păltinel

Să durezi luntre din el,

Și-i găsi două nuiele

Să durezi vâsle din ele".

„Face-oi, puică, cum mă-nveți,

Face-oi luntre și lopeți

Să despic Dunărea-n două,

Când a ieși lună nouă".

Iată soarele-a apus,

Crai nou se ivește sus. [2]

Mândrul trage din lopată,

Trece Dunărea îndată,

Iese-n valea înflorită,

Vede puica adormită,

S-o deștepte-i vine milă,

Că-i gingașă; că-i copilă.

Să o lase-i vine dor,

C-are fața de bujor.

„Scoală, puică, să mă vezi,

Să mă vezi și să nu crezi."

„Ai venit, ursitul meu?

Noroci-te-ar Dumnezeu!

Vină-n brațe, vin', bădiță,

Să-ți dau miere din guriță,

Miere de floare de tei,

De-i gusta-o să tot cei."

Muierușcă din Brașău

Sub tufe de clocotel

Zace-un tânăr voinicel,

Cu mândruța lângă el.

„Scoală, scoală, măi bărbate,

Nu mai tot zace pe spate,

Că mi-am urât zilele

Mutând căpătâiele,

Când la cap, când în picioare,

Când la umbră, când la soare."

„Oh! dragă muierea mea!

Nu pot, nu pot, chiar d-aș vrea,

Boala mea nici că s-a duce

Pân' ce tu nu mi-i aduce

Mură-albastră și amară,

Sloi de gheață-n miez de vară."

„Oh! drăguț bărbatul meu,

Ajuta-ți-ar Dumnezeu!

Eu toți munții am călcat,

Mură-albastră n-am aflat,

Sloi de gheață n-am găsit,

Că pământu-i încălzit."

„Muierușcă din Brașău!

Mura-albastră-i ochiul tău

Care mă ucide rău.

Sloi de gheață netopită

E chiar inima-ți răcită

Și de mine dezlipită!"

Dolca

Pe câmpul Tinechiei,

Pe zările câmpiei,

Răsărit-au florile

Odată cu zorile?

N-au răsărit florile,

Ș-a dus Costea oile

De-a așezat stânele

Pe toate movilele.

Azi e luni și mâini e marți,

Pleacă Costea la Galați.

Să ia sare

La mioare,

Și bolovani

La cârlani,

Și tărâțe,

La oițe,

Și glugi mari

La cei zărari,

Și opinci

La cei voinici.

Iară Costea cum mergea

Cu Fulga se întâlnea.

Fulga cel cu barba neagră

Și cu mintea neîntreagă,

Necăjit și obosit,

De trei zile flămânzit:

„Alei! Fulgo, dragul meu,

Să faci cum ți-oi zice eu:

Mergi la stâna mea cu bine

Să-ți iei un dar de la mine, [1]

Trei mioare de frigare

Ș-încă una de căldare

Ca să-ți fie de prânzare."

Fulga cel cu barba neagră,

Dar cu mintea neîntreagă,

Sus la stână se ducea

Ș-oile cât le vedea,

Cârduri, cârduri le rupea,

Cu botâul le mâna

În codru la Pandina.

Iar Costea când se-ntorcea

Mare pagubă-și vedea

Că lui, mări, nu-i venea

Nici laptele la mulsoare,

Nici cașul la-nchegătoare,

Nici urda la-nvelitoare!

Costea mult nu se-ngăima,

El dulăii toți chema,

Un caș dulce dezvelea,

Optezeci de felii tăia,

Patruzeci la pui de câini,

Patruzeci la câini bătrâni.

Toți în grabă le mânca

Dar seama nici că și-o da.

Când, la urma tuturor,

lan că venea-ncetișor,

Schiopătând, schelălăind,

Laturile cam ținând,

Dolca, haita cea bătrână

Ce știa rândul la stână.

Ea venea, nu prea venea,

„Dolca fa, Costea-i zicea,

Unde mi-e averea mea?"

Dolca-ncet schelălăia,

La pământ se întindea.

„Dolca fa, tu ești bătrână,

Tu știi rândul de la stână.

Eu pe tine te-am grijit,

Tot cu lapte te-am hrănit.

Dolcă fa, cum de-ai lăsat,

Furii stâna de-au prădat?"

Gemea Dolca, se culca,

Laba ruptă-și arăta:

„Dolca mea, Dolcuță fa!

Furii laba ți-au rănit

Când la dânșii ai sărit?

Dacă-mi ești tu pricepută

Și nu te-arăți prefăcută,

Înainte să apuci

Și la furi drept să mă duci

Pe urmele oilor

Prin pajiștea florilor."

Dolca vesel se scula,

Câmpul de-a lung apuca,

Botul prin iarbă vârând,

Urmele tot mirosind.

Urma-i ici, urma-i colea,

Dolca nici c-o prăpădea.

Ziua-ntreagă ea mergea

Și-ndeseară ajungea

În codru la Pandina

Ce de foc se lumina.

Când în codru se-ndesea,

Bietul Costea ce zărea?

Fulga masă că-și gătea,

Miei de piele că-i jupea.

Care prin frigări frigea,

Care prin căldări fierbea!

„Masă bună, veselie!"

Striga Costea cu mânie.

Și Dolca se repezea.

La Fulga mereu bătea,

Iar Fulga cum o zărea

Crunt de spaimă tresărea.

„Alei, Fulgo, barbă neagră,

Dar cu mintea neîntreagă,

Când la drum te-am întâlnit

Eu, mări, ți-am dăruit

Trei mioare de frigare

Ș-încă una de căldare

Ca să-ți fie de prânzare,

Și tu,-n loc de mulțumită,

Ca o fiară flămânzită,

Toată stâna mi-ai răpit

Și pe Dolca mi-ai rănit!

Stai, măi Fulgo, barbă neagră,

Să te fac cu mintea-ntreagă."

Și cum sta și-l judeca,

Inima i-o despica,

Și Dolcăi o arunca,

Iară Dolca n-o mânca,

Inima de vânzător

E venin otrăvitor!

Șalga

Sus pe malul Dunărei,

La perdeaua cu câini răi,

A Șalgăi a vădanei,

Este-o turmă de cârlani

Păscută de opt ciobani,

Turma Șalgăi cea frumoasă

Ca șoimul de inimoasă.

La perdea-n miezul nopții

Nimerit-au haiducii,

Nimerit-au, năvălit-au,

Paloșele zângnit-au,

Pe ciobani legatu-mi-au,

Dulăii-mpușcatu-i-au.

Iar pe baciul cel mai mare

Îl fereca și mai tare

Cu coatele la spinare,

De striga că rău îl doare:

„Căpitan Caracatuci,

Vătăjel peste haiduci!

Peste cinci sute și cinci

Tot haiduci de cei voinici.

De-ai făcut vrodată bine,

Fă-ți o milă și cu mine

Și-mi dezleagă brațele,

Rău mă dor sărmanele!"

Căpitanul se-mblânzea,

Brațele-i le slobozea.

Iară baciul cum scăpa,

Mâna-n sânu-și o băga,

Bucium de aur căta [2]

Și de trei ori buciuma,

Văile se răsuna,

Frunzele se clătina,

Șalga-n somnu-i l-auzea,

Din somn Șalga se trezea,

La soacră-sa se ducea

Și din gură așa-i zicea:

„Maică, măiculița mea!

N-auziși tu buciumând

Și văile răsunând?

Nu știu, maică, ciobanii

Rătăcit-au cârlanii,

Ori drumul au rătăcit,

Ori haiduci i-au năvălit?"

Baba soacra răspundea:

„Mergi, te culcă, fata mea,

De ciobani nu te-ngrija,

C-așa bucium' ei cu dor

Când le-i dor de casa lor."

Soacra bine nu sfârșea,

Șalga iar că auzea

Glas de bucium răsunând,

Pân-în suflet răzbătând.

„Hei! copii, copii argați!

Somnul dulce voi lăsați,

Ș-un cal iute-mi înșăuați,

Puneți șaua bărbătește,

Să încalec voinicește."

Ea pe cal se arunca

Și spre Dunăre-alerga

Hăulind și chiuind,

Buzduganul învârtind.

Cât haiducii o zăreau,

Loc de fugă nu găseau,

Iară Șalga-i urmărea

Și din gură-așa răcnea:

„Ian așteapt' așteapt' asteaptă

Să luptăm la luptă dreaptă,

Căpitan Caracatuci,

Vătăjel peste haiduci,[3]

Peste cinci sute și cinci

Tot haiduci de cei voinici!

Stai pe loc să ne-ntâlnim,

Două vorbe să grăim

Și-n arme să ne lovim,

Că mă jur pe Dumnezeu!

Să te-nvăț eu, fătul meu,

Cum se leagă ciobanii,

Cum se pradă cârlanii."

Căpitan Caracatuci,

Cetaș mare de haiduci,

Se ducea, ducea, ducea,

Nici capul nu-și întorcea.

Șalga-i ici, Șalga-i colea,

Capul din fugă-i tăia!

Capu-n urmă rămânea,

Trupu-nainte fugea,

Sângele pârâu curgea,

Drumul roș că se făcea!

. . . . . . . . . . . . . . . . .

Cică, mări, de pe-atunci,

Când vin cete de haiduci,

Drumul lor nici că greșesc,

Nici că, zău, mai nimeresc

La perdeaua cu câini răi

A Șalgăi, a vădanei

A Șalgăi, a vădanei

De pe malul Dunărei!

Mihu copilul

I

La dealul Bărbat,

Pe drumul săpat,

Merge hăulind,

Merge chiuind

Mihu copilaș,

Mândru Păunaș,

Păunaș de frunte,

Copilaș de munte. [1]

Merge el cântând,

Din cobuz sunând,[2]

Codrii dezmierdând

Din cobuz de os

Ce sună frumos.

Merge cel voinic

Pe-un murgușor mic

Prin mezul nopții,

Prin codrul Herții.[3]

Mult e frunza deasă,

Noaptea-ntunecoasă,

Și calea pietroasă!

Dar când se urca

Și murgul călca

Piatra scăpăra,

Noaptea lumina,

Noaptea ca ziua.

Merge, mări, merge,

Ș-urma li se șterge

Printre frunzi căzute

Pe cărări pierdute.

Merge tot mereu

Voinicelul meu,

Din frunze pocnind,

Codrii vechi trezind

Și mereu grăind:

„Hai, murgule, hai,

Pe coastă de plai,

Ce lași tu drumul

Ș-apuci colnicul?

Ori zaua te-apasă,[4]

Ori șaua te-ndeasă,

Ori frâul cu fluturi,

Ori scumpele rafturi,

Ori armele mele

Ce lucesc ca stele,

De duci așa greu

Trupușorul meu?"

„Zaua nu mă-ndeasă,

Șaua nu m-apasă,

Frâul nu mă strânge,

Chinga nu mă frânge,

Dar ce mă apasă

Și-n drum nu mă lasă,

Că s-ațin pe-aici

Patruzeci și cinci,

Cincizeci fără cinci

De haiduci levinți[5]

Duși de la părinți

De când erau mici

La codru-n potici.

Ș-acum se găsesc

De benchetuiesc

La valea adâncă,

La muchie de stâncă,

La des păltiniș,

Mărunt aluniș;

La masă de piatră,

În patru crăpată,

Cu sârmă legată,

Cu slove săpată,

Cu slove de carte

Cu aur suflate.

Iar la masă, șade[6]

armonioasă.

Gata să te prade

Ianuș Ungurean,

Vechiul hoțoman,

Cu barba zburlită,

De rele-nvechită,

Până-n brâu lungită,

Cu brâu-nvelită.

El are, măi frate,

Săbii lungi și late,

Durdă ghintuită,[7]

Inimă-oțelită.

Și mai are încă

Pe-mprejur de stâncă

Voinicei levinți

Cu armele-n dinți.

Feciori buni de mână,

Căliți, tari de vână.

Flăcăi groși în ceafă,

Voinici făr' de leafă!

Cu chivere nalte,

Cu cozile late

Lăsate pe spate.

Ei te-or auzi

Și s-or repezi,

Și amar de tine

Și amar de mine!"

„Hai, murgule, hai

Pe coastă de plai,

Lasă colnicul

Ș-apucă drumul

Că ești cu Mihul!

Lasă-n urmă-ți teamă,

Că te iau pe seama

Istor brațe groase,

Groase și vânoase,

Istuia piept lat,

Lat ș-înfășurat,

Istui păloșel

Cu buza de-otel.

Unguru-i fălos,[8]

Nu-i primejdios,

Gura lui e mare,

Dar nu mușcă tare.

Câți sunt ei? cincizeci?

Șasezeci, optzeci,

O sută ș-o mie?

Iasă-n cale-mi, vie

Dacă vor să știe

Cine e Mihul,

Mihu Copilul!"

Murgul ca gândul

Lasă colnicul

S-apucă drumul.

„Hai, murgule, hai,

Pe coastă de plai

La poiana grasă,

Dumbrava frumoasă

Cu iarbă-nverzită,

Cu flori înflorită!"

II

Iată-n codru, iată,

Că Ianuș deodată,

Cum benchetuiește

Și se veselește,

Stă, încremenește,

Pe gânduri pornește

Că din când în când

Aude sunând,

Codrii răzbătând

Un mândru cântic,

Cântec de voinic

Ș-un glas de cobuz

Dulce la auz,

De cobuz de os

Ce sună duios.

Și iată, și iată

Că Ianuș deodată

Tresare și sare

Și zice-n glas mare:

„Voi, vitejilor,

Haraminilor![9]

Ian stați ș-ascultați

Ș-armele-apucați,

Că eu cam auz

Un glas de cobuz

Printre frunzi sunând,

Codrii dezmierdând.

Deci voi vă grăbiți,

Curând vă porniți

Să-i ieșiți în cale

Pe deal și pe vale,

La pod, la hârtop,

La lunca de plop,

La potica strâmtă,

La cărarea frântă,

La fântâna lină

Cu apă puțină.

De-a fi vrun viteaz

Cu flori pe obraz,

Să nu mi-l stricați,

Ci să mi-l legați.

Iar vreun fermecat,

De muieri stricat,

O palmă să-i dați

Drumul să-i lăsați!"

Ungurii pornesc

Și calea-i opresc.

Iar cât îi zărește

Mihu le grăiește:

„Voi, voinicilor,

Haraminilor,

Cine v-a mânat

Capul v-a mâncat!"

Și nici că sfârșește,

La harță pornește[10]

Și se învârtește,

Toți îi risipește.

Apoi iar purcede

Prin cel codru verde.

Murgul se urca,

Și când el călca,

Piatra scăpăra,

Noaptea lumina,

Noaptea ca ziua.

Ianuș cum îl vede,

Din loc se repede:

„Voi, vitejilor,

Haraminilor!

Dați cu lăncile,

Dați cu flintele."

„Lăsați flintele,

Lăsați lăncile,

Voi, voinicilor,

Haraminilor!

Că eu Mihu sânt,

Și vreau să vă cânt

Un mândru cântěc,

Cântec de voinic

Cum n-ați auzit

Cât veac ați trăit."Iată-n codru, iată,

Că Ianuș deodată,

Cum benchetuiește

Și se veselește,

Stă, încremenește,

Pe gânduri pornește

Că din când în când

Aude sunând,

Codrii răzbătând

Un mândru cântic,

Cântec de voinic

Ș-un glas de cobuz

Dulce la auz,

De cobuz de os

Ce sună duios.

Și iată, și iată

Că Ianuș deodată

Tresare și sare

Și zice-n glas mare:

„Voi, vitejilor,

Haraminilor![9]

Ian stați ș-ascultați

Ș-armele-apucați,

Că eu cam auz

Un glas de cobuz

Printre frunzi sunând,

Codrii dezmierdând.

Deci voi vă grăbiți,

Curând vă porniți

Să-i ieșiți în cale

Pe deal și pe vale,

La pod, la hârtop,

La lunca de plop,

La potica strâmtă,

La cărarea frântă,

La fântâna lină

Cu apă puțină.

De-a fi vrun viteaz

Cu flori pe obraz,

Să nu mi-l stricați,

Ci să mi-l legați.

Iar vreun fermecat,

De muieri stricat,

O palmă să-i dați

Drumul să-i lăsați!"

Ungurii pornesc

Și calea-i opresc.

Iar cât îi zărește

Mihu le grăiește:

„Voi, voinicilor,

Haraminilor,

Cine v-a mânat

Capul v-a mâncat!"

Și nici că sfârșește,

La harță pornește[10]

Și se învârtește,

Toți îi risipește.

Apoi iar purcede

Prin cel codru verde.

Murgul se urca,

Și când el călca,

Piatra scăpăra,

Noaptea lumina,

Noaptea ca ziua.

Ianuș cum îl vede,

Din loc se repede:

„Voi, vitejilor,

Haraminilor!

Dați cu lăncile,

Dați cu flintele."

„Lăsați flintele,

Lăsați lăncile,

Voi, voinicilor,

Haraminilor!

Că eu Mihu sânt,

Și vreau să vă cânt

Un mândru cântěc,

Cântec de voinic

Cum n-ați auzit

Cât veac ați trăit."

III

Iată, mări, iată

Că Mihu deodată

Începe pe loc

A zice cu foc,

Începe ușor

A zice cu dor

Un cântec duios

Atât de frumos,

Munții că răsun,[11]

Șoimii se adun,

Codrii se trezesc,

Frunzele șoptesc,

Stelele clipesc

Și-n cale s-opresc!

Iar ungurii mult

Cu drag îl ascult,

Și Ianuș îndată,

Ca nealtădată,

Glasu-și îmblânzește

Mihului grăiește,

La masă-l poftește.

„Vin' tu, Mihule,

Vin', voinicule,

Să benchetuim

Și să veselim,

S-apoi amândoi

Ne-om lupta noi doi".

Ei cu toți s-adun,

La masă se pun

Și benchetuiesc

Și se veselesc,

Ploștile ciocnesc,

Vesel chiuiesc.[12]

Dar când au sfârșit

De benchetuit,

Masă de-ospătat,

Vinul de gustat,

Ianuș ungurean,

Mihul moldovean

Deoparte se duc

La luptă s-apuc!

Cruntă-i lupta lor,

Că e pe omor.

Cine c-a pica

Nu s-a mai scula!

Iar ungurii toți,

Lui Ianuș nepoți,

Stau de mi-i privesc

Cum mi se-nvârtesc,

Cum mi se smucesc,

Cum mi se trântesc

Ca doi zmei, ca lei,

Ca lei paralei.[13]

Iată, mări, iată

Că Mihu deodată

În loc se oprește,

Pe Ianuș sucește,

Sus îl opintește,

Jos încă-l izbește

Și-n genunchi îl pune

Și capu-i răpune.

Iar ungurii toți,

Lui Ianuș nepoți,

Stau încremeniți

De moarte-ngroziți.

Mihu mi-i trezește

Ș-astfel le grăiește:

„Voi, copiilor,

Haraminilor!

Care s-a afla

De va ridica

Buzduganul meu

Cât este de greu,

Durdulița mea

Cât este de grea

Și zalele mele

Cât îmi sunt de grele,

Acela să vie

Cu mine-n frăție

Ca să vitejească,

Numele să-i crească!"[14]

Ungurii se-ntrec

La pământ se plec

Și-n zadar se-ncerc!

Nici unul nu poate

Să ridice-n spate

Armele culcate

Cu-aur îmbrăcate,

Cu fier ferecate.

„Voi, mișeilor,

Haraminilor!

Codrul mi-l lăsați,

Jugul apucați

Că nu sunteți voi,

Nu sunteți ca noi

Oameni de mândrie,

Buni de vitejie,

Ci oameni de gloată,

Buni de sapa lată."

Și cum zice-ndată

Mihul cel voinic

Cu degetul mic

Armele-și ridică,

Pleacă pe potică

Cu murgul voios

Prin codrul frunzos.

Și-n urmă-i vuiește,

Codrul clocotește

De un mândru cântic,

Cântec de voinic,

De-un glas de cobuz

Dulce la auz,

De cobuz de os

Ce sună frumos!

Toma Alimoș

Baladă populară românească;

Departe, frate, departe,

Departe și nici prea foarte,

Sus, pe șesul Nistrului,

Pe pământul turcului;

Colo-n zarea celor culmi,

La groapa cu cinci ulmi,

Ce răsar dintr-o tulpină

Ca cinci frați de la o mumă,

Ședea Toma Alimoș,

Boier din Țara de Jos;

Ședea Toma cel vestit

Lângă murgu-i priponit

Cu țărușul de argint

Bătut negru în pământ;

Și pe iarbă cum ședea,

Mândră masă-și întindea

Și tot bea și veselea

Și din gură-așa zicea:

— Închinare-aș și n-am cui!

Închinare-aș murgului,

Dar mi-e murgul cam nebun

Și de fugă numai bun;

Închinare-aș armelor,

Armelor, surorilor,

Dar și ele-s lemne seci,

Lemne seci, oțele reci!

Închina-voi ulmilor,

Urieșii culmilor,

Că sunt gata să-mi răspunză

Cu freamăt voios de frunză,

Și-n văzduh s-or clătina

Și mie s-or închina!

Iată, mări, cum grăia,

Că-n departe auzea

Un nechez ce nechezea

Și se tot apropia.

Toma-ncet mi se scula,

Peste câmpuri se uita

Și zărea un hoțoman

Pe-un cal negru dobrogean,

Pe-un cal sprinten voinicesc…

Plătea cât un cal domnesc.

Hoțomanul nalt, pletos

Cum e un stejar frunzos,

Era Manea cel spătos,

Cu cojoc mare, mițos,

Cu cojoc întors pe dos,

Și cu ghioaga nestrungită

Numai din topor cioplită.

El la Toma-ncet venea

Și din gură-așa-i grăia:

— Alei! Toma Alimoș,

Boier din Țara de Jos,

Ce ne calci moșiile

Și ne strici fânețele?

Boier Toma Alimoș

Îi da plosca cu vin roș:

— Să trăiești, Manea fărtate!

Dă-ți mânia după spate,

Ca să bem în giumătate.

Manea cu stânga lua,

Cu dreapta se înarma,

Paloșul din sân scotea,

Ș-așa bine-l învârtea

Ș-așa bine mi-l chitea,

Că pe Toma mi-l tăia

Pe la furca pieptului,

La încinsul brâului,

Deasupra buricului,

Unde-i greu voinicului.

Toma crunt se oțerea…

Manea-n scări se-nțepenea,

Dos la fugă și spunea.

— Alelei! fecior de lele!

Căci răpiși zilele mele!

De te-aș prinde-n mâna mea,

Zile tu n-ai mai avea!

Și cum sta de cuvânta,

Mațele și le-aduna,

În coșuri și le băga,

Pe deasupra se-ncingea

Și la murgu-i se ducea

Și cu murgu așa grăia:

— Alelei! murguleț mic,

Alei! dragul meu voinic!

De-ai putea la bătrânețe

Cum puteai la tinerețe!

Murgul ochii-și aprindea,

Necheza și răspundea:

— Iată coama, sai pe mine

Și de-acum te ține bine,

Să-ți arăt la bătrânețe

Ce-am plătit la tinerețe!

Toma iute-ncăleca,

După Manea se lua

Și mereu, mereu striga:

— Alelei! murguleț mic,

Alei! murgul meu voinic,

Așterne-te drumului

Ca și iarba câmpului

La suflarea vântului!

Murgul mic se așternea,

Manea-n lături se zărea,

Toma turba și răcnea:

— Tăiatu-m-ai tâlhărește,

Fugitu-mi-ai mișelește.

De te-as prinde-n mâna mea,

Zile tu n-ai mai avea!

Stăi pe loc să ne-ntâlnim,

Două vorbe să grăim,

Două vorbe oțelite

Cu paloșele grăite!

Manea-n lături tot fugea,

Iară Toma-l agiungea

Ș-așa bine mi-l chitea,

Că din fugă mi-l tăia

Giumătate-a trupului

Cu trei coaste-a negrului!

Manea-n două jos cădea,

Toma murgului zicea:

— Alelei! murguleț mic,

Alei! dragul meu voinic!

Ochii-mi se painginesc,

Norii sus se învârtesc.

Te grăbește, aleargă, fugi

Și ca gândul să mă duci

Colo-n zarea celor culmi,

La gropana cu cinci ulmi,

Că eu, murgule-oi muri,

Pe tine n-oi mai sări!

Iar când sufletul mi-oi da,

Când nu te-oi mai dezmierda,

Din copită să-ți faci sapă,

Lângă ulmi să-mi faci o groapă,

Și cu dinții să m-apuci,

În tainiță să m-arunci,

Ulmii că s-or clătina,

Frunza că s-a scutura,

Trupul că mi-a astupa.

Român Grue Grozovanul

I

Sus, pe câmpul Nistrului,

Sub poalele cerului,

La coada Ialpăului[1]

Unde fat' zmeoaicele[2]

Și s-adun' zărnoaicele,

Și s-adap' leoaicele,

Multe-s, frate, și mai multe

Corturi mari, corturi mărunte!

Iar în chiar mijlocul lor

Nalță-se-un cort de covor,

Un cort mare și rotat,

Poleit și narămzat,

Cu țăruși de-argint legat,

Parcă-i cort de împărat![3]

Dar înuntru cine șede?

Dar în el cine se vede?

Ghirai hanul cel bătrân[4]

Cu hamger bogat la sân.

Mulți tătari stau împrejur

Cu ochi mici, ca ochi de ciur,

Și stau toți îngenuncheți

Pe covor cu perii creți.

Iar la ușa cortului

Sub stejarul mortului,[5]

Este-un biet român legat,

Legat strâns și ferecat

Ca un mare vinovat.

Român Grue Grozovanul,

Român Grue moldovanul

Care-a sărăcit pe hanul.

Doi tătari țeapa-i gătesc,

Doi amar mi-l chinuiesc,

Dar el cântă-n nepăsare

Parcă-ar fi la masă mare,

Și dă semn de veselie

Parcă-ar fi la cununie!..

Iată mârzăcițele[6]

Și cu tătărițele

Că la hanul năvălesc

Și cu toate așa-i grăiesc:

„Alei! Doamne han bătrân

Cu hamger bogat la sân!

Fă cu Grue ce vei face

Sufletul să ni se-mpace,

Că de când s-a ridicat

Și-n Bugeac Grue-a intrat,

Mulți tătari el ți-a stricat

Și tătarce-a văduvit,

Fete mari a bătrânit,

Bugeacul l-a pustiit,

Bugeacul pe jumătate

Și Crâmul a treia parte!"

Ghirai hanul cel bătrân

Trage pala pe la sân

Și cu glas crunt de păgân

Zice lui Grue român:

„Alei! Grue viteaz mare!

De la mine n-ai iertare.

Spune-ncalte-adevărat

Mulți tătari tu mi-ai stricat?"

„Alei! Doamne han bătrân,

Lasă cel hamger la sân,

Că eu sunt pui de român

Și nu-mi pasă de-un păgân![7]

De-i iertare sau de nu-i,

Tot cu dreptul vreau să-ți spui

Că de când m-am ridicat

Și-n Bugeac eu am intrat

Mulți tătari, zău, ți-am stricat

Și tătarce-am văduvit,

Fete mari am bătrânit

Și Bugeac am pustiit,

De bahmeți l-am sărăcit,[8]

Bugeacul pe jumătate

Și Crâmul a treia parte.

Iar Nistrul când l-am trecut,

Pod pe dânsul am făcut

Ca să duc, să car la noi

Averile de la voi;

Să duc care mocănești

Cu copile mârzăcești

Și cu roabe tătărești.

Alei! Doamne han bătrân,

Lasă cel hamger la sân

Și-mi dă moarte de român,

Nu-mi da moarte de păgân,

Las' să mă mărturisesc[9]

Și de suflet să-mi grijesc

La un popă creștinesc

Care zice din psaltire

În cea sfântă mănăstire,

Că mult sunt eu vinovat,

De păcate încărcat;

C-am curvit cu sora ta

Ș-am răpit pe fiica ta,

Ș-am ucis pe frate-tău,[10]

Viteaz mare cât un leu,

Care-a fost dușmanul meu!"

Ghirai hanul cel bătrân

Uită hamgerul la sân,

Și cu glasul oțerit

Pe loc a și poruncit

La mârzaci de cei mai mari

Și la cincizeci de tătari

Pe Grue să-l ducă-ndată

La cea mănăstire naltă!

II

Tătărimea purcedea

Și pe Grue mi-l ducea

La cel popă creștinesc,

Sfânt cu chipul omenesc,

Care zice din psaltire

În cea sfântă mănăstire;

Dacă vedea și vedea,

Grue vreme nu pierdea,

Două cruci numai făcea,

Doamne-ajută! el zicea,

Bardă-n mână apuca

Și-n tătari se arunca

Ca un vânt înviforat

Într-un lan de grâu uscat.

„Aman!" ei cu toți răcneau[11]

Și din fața-i toți piereau!

Dacă vedea și vedea,

El în grabă se ducea

Chiar la grajdul hanului,

Hanului tătarului.

Când la grajd el ce zărea?

Un bahmet ce tot sărea,

Un căluț cam pătrărel,

Ieșea-n vară cincărel.

Grue mi-l apropia;

Mâna-n coamă că-i punea

Și-n podele-l azvârlea,

Așa cal nu-i trebuia!

Dar colo, cât colo,-n fund,

Iată-un negru cal rotund,

Care soare n-a văzut

De când mă-sa l-a făcut.[12]

La el Grue se ducea,

Mâna-n coamă că-i punea,

Din loc nici că mi-l clintea!

Așa cal îi trebuia.

El afară mi-l scotea,

Frumușel mi-l înșeua,

Înșeua și-l înfrâua

Și pe ochi îl săruta

Și pe dânsul s-arunca.

Trei dezbinuri că mi-i da,

Scântei verzi din ochi îi da,[13]

Și deodată s-arăta

Chiar la ușa cortului

Sub stejarul mortului.

Ghirai han cât îl vedea,

Ofta greu și mi-i zicea:

„Alei! Grue, viteaz mare!

De la mine ai iertare,

De vrei numai să te prinzi

Negrul meu să nu mi-l vinzi,

Să nu-l vinzi la ungurean,

Nici la turc țarigrădean.

Să nu-l vinzi nici la litean,

Că liteanu-i om viclean.[14]

Ci să-l vinzi la un român,

Că-i om drept și bun stăpân

Și de mână mai dănos

Și de suflet mai duios.[15]

El pe negrul de-a avea,

Tot de nunți mi l-ar ținea.

Eu la dânsul l-oi vedea

Ori la nunți, ori la război,

Când ne-om lupta noi cu voi.

El că mi l-ar dărui

Sau că i l-oi cumpăni

De trei ori cu venetici,[16]

Venetici de câte cinci."

Român Grue cam râdea

Și din gură răspundea:

„Alei! mări, han bătrân!

Ori nu știi că sunt român?

De-s român, sunt frate bun[17]

Cu-orice cal viteaz nebun!

Iar de ai bahmeți fugari

Și de ai voinici tătari,

Bahmeți iuți să mă gonească,

Tătari crunți să îndrăznească.

Dă-le voie, dă-le știre

După mine să se-nșire

Și s-alerge să m-ajungă

Pe câmpia astă lungă."

III

Ghirai hanul semn dădea,

Tătărimea purcedea

Pe cel câmp nemărginit

Cu negară învelit

Și cu troscot coperit.

Tătărimea se-nșira

Și fugind se răsfira

Câte unul, unul, unul

După negrișor nebunul,

Negrișor fugea, fugea,

Cum se fuge nu fugea,

Ci sărea tot iepurește

Ș-alerga tot ogărește

Nechezând tot voinicește.

Alei! voi tătari păgâni,

Vi s-a stins ziua de mâini!

Iată Grue dă-napoi

Și s-aruncă printre voi

Ca un vânt înviforat

Într-un lan de grâu uscat;

Și cu negrișor nebunul

Vă ia unul câte unul

Și din fugă vă cosește

Și vă taie chip snopește[18]

Și de-averi vă curățește

Și de boală vă scutește

Și vă lasă-n urma lui

Ca momâi de-a câmpului!

Apoi Grue se pornește

Și-n Moldova se ivește

Ca un soare ce-ncălzește,

Încălzește și rodește,

Că mult bine-n lume face

Sufletul să și-l împace.

Creștinează[19]

Și botează,

Da de fin

Câte-un tretin

Și de fină

O tretină.

Și cunună fete mari,

Fără grijă de tătari,

Și ridică mănastiri

Pentru timp de năvăliri,[20]

Iar pe negru sprintenel

Îl face frate cu el,

Că românu-i frate bun

Cu-orice cal viteaz nebun!

Codreanul

I

Frunzuliță de dudău![1]

S-a aflat la Movilău[2]

De Codreanul cela rău,

Că se primblă prin ponoare

Prin potice fără soare,

Cu sarică bocsănească

Și căciulă țurcănească,

Nime să nu mi-l cunoască.

Mult e mândru, sprintenel

Cel voinic, cel voinicel!

Și tot cată-un călușel

Roibuleț, cu părul creț

De-al lui Codrean drăguleț.

Mult aleargă, s-ostenește,

Cal pe gânduri nu găsește;

Câți fugari i s-arăta,

El de coamă-i apuca,

Peste tufe-i arunca.

Dacă vedea și vedea

Că norocul nu-l slujea,

În baltag se rezema,

Colea-n vale se lăsa,

Colea-n vale, la strâmtoare

Unde trec mocani cu sare.[3]

Iar în drum cât se punea,

C-un mocan se întâlnea

Și din gură-așa-i grăia:

„Cale bună, măi muntene!"

„Mulțumim, frate Codrene!"

„Măi Mocane frățioare,

Nu ți-e roibul de schimbare?

Să-ți dau chebea din spinare

Ș-un car mare plin de sare,

Un car mare cu opt boi

Să mergi bogat de la noi?"

„Nu mi-e roibul de schimbare,

Nici mi-e roibul de vânzare,

Că cu mama roibului

Plătesc valea Oltului,

Și de-aș vinde pe roibul,

Aș plăti Movilăul."

„Alelei! mocănaș dragă,

De mine dorul se leagă.

Fă și tu pe dorul meu

Că bun e cel Dumnezeu!

Dă-mi pe roibul drăguleț,

Ca să cerc de-i șoimuleț.

De-i mi-a plăcea umbletul

Eu ți-oi da și sufletul."

Mocănașul se pleca,

Codrenașu-ncăleca...

Trei rugini el îi trăgea,[4]

Astfel roibul meu fugea...

Văile se limpezea![5]

Se ducea hoțul râzând,

Fugea roibul nechezând,

Iar mocanul sta plângând

Și din gură tot zicând:

„Alelei! măi Codrenele!

Te vezi de pe sprâncenele

Că ești făcător de rele.

Vin', Codrene, înapoi,

Dă-mi încalte cei opt boi,

Câțiva bani de cheltuială

Și chebea de primeneală."

„Ba-ți fă cruce, măi mocan,

Zi c-ai cinstit pe Codrean,

Că de-oi veni înapoi

În loc de car cu opt boi,

Ți-oi da niște pumni zgârciți

De ți-or părea bani găsiți"[6]

Și s-a dus, s-a dus, s-a dus

Pân' ce soarele-a apus.

II

Frunză verde de alună!

Codrenaș cu voie bună

Se urca în deal la stână,

Se urca și chiuia...

Toți ciobanii că fugea!

Numai unul rămânea,

Lângă foc se întindea,

Bolnăvior că se făcea,

Codrenaș îl pricepea

Și din gură-așa-i zicea:

„Mânca-te-ar lupii cioban!

La ce te mai faci viclean

Că ți-oi trage-un iatagan

De-i sări ca un șoldan!

Scoal' de-mi alege-un cârlan,

Cârlănaș de la Ispas[7]

Tinerel, rotund și gras."

El cârlanul și-l lua,

La ciochine și-l lega

Și cu roibul iar pleca,

Și cu roibul se lăsa

Colo-n vale la Șanta,

La Șanta, la crâșmăreasă

Cu ochi mari de puică-aleasă.

Bea Codrean, se veselește,

Cu Șanta se drăgostește

Și de plată nici gândește.

Bea Codrean și poruncește,

Iar crâșmaru-ngălbenește

Și porunca-i împlinește.

„Măi bădiță, măi crâșmar!

Adă-o ploscă de Cotnar

Și una de Odobești

Dacă vrei să mai trăiești!"

Ploștile Codrean lua,

La oblânc le anina,

Crâșmărița săruta,

Și cu roibul iar pleca

Și cu roibul se lăsa

Deasupra Copoului,[8]

Colea-n rediul Breazului,

Locașul viteazului.

El la umbră se punea,

Cârlanu-ntreg și-l frigea,

Masă mândră-și întindea,

Și mânca, bea, veselea,

De potiră nici gândea!

Dar potira-l urmărea,

Potiră arnăuțească[9]

Cu iarbă vânătorească,

Unde-a da să nu greșească!

Codrenaș cât o vedea,

Plosca la gură-aducea,

Iar potira-i tot zicea:

„Dă-te, Codrene, legat,

Să nu te ducem stricat."

Codrenaș le răspundea:

„Mielu-i gras, ploscuța-i grea,

De sunteți niscaiva frați,

Iată masa și mâncați!"[10]

Arnăuții se izbeau,

Armele de foc scoteau

Și-n Codrean le slobozeau...

Pieptul lui Codrean sărea!

Iar el rănile-și strângea,

Plumbii din carne-și scotea,

Cu ei durda-și încărca

Și din gură-așa striga:

„Alelei! tâlhari păgâni!

Cum o să vă dau la câini,

Că de-atâta sunteți buni".

Apoi durda-și întindea

Și-n plin durda lui pocnea.

Potirașii jos cădeau,

În sânge se vârcoleau.

Iar Leonti-Arnăutul,

Înghiți-l-ar pământul!

Nasturi de-argint că scotea[11]

De-ncărca o șușanea[12]

Și-n Codrean o slobozea,

Pe Codrenaș mi-l rănea!

Voinicelul meu turba,

În durdă se rezema,

Baltagul și-l ridica,

În Leonti-l repezea

Și capul îi retezea.

Capul de-a dura sărea,

Sângele bolborosea,

Trupul metanii făcea.

Dar Codreanul tot slăbea,

Pe genunchi bietul cădea,

În palme se sprijinea,

Și potira mi-l prindea,

Lega-s-ar moartea de ea!

III

Frunză verde de măcieș,

Pe Codreanu-l duc la Ieși,

La Domnul, la Ilieș.[13]

Și mi-l duc într-un divan

Unde Domnul cu caftan

Și pe cap cu gugiuman

Sta culcat pe-un buzdugan

Lâng-un grec țarigrădean.[14]

„Măi Codrene, voinicele,

Spune tu domniei mele,

Mulți creștini ai omorât

Cât în țară ai hoțit?"

„Domnule, măria-ta!

Jur pe Maica Precista,

Eu creștini n-am omorât

Cât în țară-am voinicit,

Vreun creștin de-l întâlneam,

Averile-i împărțeam.

Cu doi cai de-l apucam,

Unu-i dam, unu-i luam.

Mâna-n pungă de-i băgam,

Jumătate-o deșertam.

Unde vedeam săracul,

Îmi ascundeam baltagul,

Și-i dam bani de cheltuială

Și haine de primeneală.[15]

Iar unde zăream grecul,

Mult îmi ardea sufletul

Pân' ce-i retezeam capul!

În cap mâna că-i puneam,

La pământ îl aduceam,

Căpățâna i-o tăiam

Și la corbi o juruiam!"

Cel grec mândru, coroiat,

Ce ședea cu domnu-n sfat,

Pe Codrean cât l-auzea,

La față se-ngălbenea,

Pe covor îngenuchea

Și din gură-așa grăia:

„(De-a mai fi Codrean vro vară,

Îmi scoate grecii din țară.)

Domnule, măria-ta!

Pe Codreanul nu-l ierta,

Că el capul ți-a mânca

Și foc târgului ți-a da

Și pe doamna ți-a fura".

Domnul că se speria,

Semn calăului făcea.

Iar Codreanu priceputul,

Priceputul și pățitul,

Semnul domnului zărea

Și din gură-așa grăia:

„Domnule, măria-ta!

Tu pe greci nu asculta,

Că ei viața ți-or scurta,

Grecu-i fiară dușmănoasă,

Grecu-i limbă veninoasă,

Grecu-i boală lipicioasă

Ce pătrunde pân' la oase![16]

Iar de vrei tu să mor eu,

Mai lungește veacul meu

Să mă-mpac cu Dumnezeu.

Las' să mă mărturisesc,

De moarte să mă gătesc,

Și s-ascult slujba cea mare

Din gura popii Macare!"

Domnul pe gânduri cădea,

Semn Armașului făcea;

Porțile se deschidea,

Iar Codreanu-n gândul său

Zicea: „Bun e Dumnezeu!"

IV

Frunză verde de bujor!

La biserică-n pridvor

Sta Codreanul frățior

Cu butucul de picior.[17]

Popa slujbele-i citea,

De moarte mi-l pregătea.

Codrenaș se umilea

Și popii, gemând, zicea:

„Părinte, sfinția-ta!

Mai dezleagă-mi pe dreapta

Să-mi fac cruce cu dânsa,

Să-mi fac cruce, să mă-nchin

Ca să mor ca un creștin."

Popa dreapta-i dezlega,

El în sân mâna-și băga,

Dalb de paloș că scotea,

De butuc că-l și trântea

Și butucul deschidea:

„Alelei! tâlhari păgâni,

Cum o să vă dau la câini,

Că de-atâta sunteți buni!"

Cum zicea, așa făcea,

Potira măcelărea

Și la curte se-ntorcea

Și-n glas mare-așa zicea:

„Domnule, măria-ta!

Ian deschide-ți fereastra,

Să ne vedem fețele,

Să ne-auzim vorbele.

Să știi, Doamne, să știi bine

Că nu-i vrednic pentru tine

Să omori voinici ca mine!"

Domnul fața și-aprindea,[18]

Grecu-n beciuri s-ascundea,

Curtenii cu toți săreau,

Poarta curții închideau.

Codrenaș dacă vedea,

Paloșul și-l zângănea[19]

Și deodată chiuia:

„Alelei! cal roibuleț,

De-al lui Codrean drăguleț!

Unde ești, voinicule,

Să-mi mai scapi tu zilele!"

Iată roibu-l auzea,

Iată roibul nechezea,

De la iesle se smucea,

La glas de stăpân venea.

Venea vesel ne-nșeuat,

Ne-nșeuat și ne-nfrâuat,

Zbura vesel pe pământ,

Nara-n vânt și coama-n vânt.

Codrenaș se-nveselea,

Pe el iute se-azvârlea,

Printre glonțuri viu trecea,

Zid de piatră nalt sărea

Și, sărind, așa zicea:

„Rămâi, Doamne, pe domnie,

Eu mă duc în haiducie!

Rămâi, Doamne, sănătos,

Că tu vrednic nu mi-ai fost.

Ilieș, rămâi cu bine,

Că nici tu nu ești de mine

Și nici eu nu sunt de tine!"

Scăpatu-mi-a voinicul!

Eu mă-nchin cu cântecul,

Ca codrul cu freamătul,

Ca roibul cu umbletul.

Roibul sare zid în loc,

Scoate voinicul din foc,

Codrul frunza-și îndesește

Pe voinic îl mistuiește.

Rămâneți în veselie.

Ca Codreanu-n haiducie

Și-mi faceți parte și mie.

Vidra

I

Frunză verde peliniță,

Pe cel deal, pe cea colniță,

Primblă-mi-se-o cătăniță

Cu doi bani în punguliță,

Și cu doi în buzunari,

Cu doisprece lăutari,

Și cu doi, trei călușei

Încărcați de gălbenei.

Iar cu dânsa se afla,

Tot pe lună se primbla,

Stoian Șoimul, popă vechi, [1]

Cu potcapul pe urechi,

Ce s-a lăsat de popie

Și de sfânta liturghie

De s-a dat în haiducie.

El de mijloc o ținea,

Lângă pieptu-i o strângea,

Și mereu o dezmierda,

Și mereu o săruta,

Și lăutarii cânta,

Câmpii de se răsuna.

Când fu către dimineață,

Popa se spăla pe față,

Barbă neagră pieptăna,

La baltagu-i se-nchina

Și pe Vidra mi-o trezea

Și din gură-așa-i grăia:

„Știi tu, Vidro, ce-am gândit,

Știi tu ce m-am socotit?

Suflecă mânece largi

Și-mpletește la colaci.[2]

Fă colaci mari de doi saci

Pentru cumnăței burlaci,

Ș-un covrig de un mertic

Pentru cumnățel mai mic.

Apoi haideți amândoi

Cu cotiga cu doi boi

Peste codri, peste munți,

La cei socri cam cărunți."

II

Amândoi la drum plecau,

Sus, la munte, se urcau

Și mereu boii-ndemnau:

„Hăi Plăvan, hăi Bourean,

Juncănași de-ai lui Stoian".

Opinteau boii mereu,

Opinteau și suflau greu,

Și cotiga scârțâia

Și calea se-ngreuia.

Iar pe când soarele-i sus,

Pe când șoimul stă ascuns,

Pe când umbra e scăzută

Și se face nevăzută,

Stoian popa se oprea

Și de prânz el poposea

În mijlocul codrului

Unde-i larg voinicului,

În poiana înflorită

Cu frunzari acoperită,

Unde iarba se-mpletește

Și-n vârf se găitănește.

Vidra masă că-ntindea,

Și la masă că ședea

Cu Stoian alăturea.

Ei prânzeau și veseleau,

De nimeni grijă n-aveau,

Dar păcatul mi-i păștea,

Pe Stoian îl zădăra

Și Stoian așa grăia:

„Oliolio! mândruța mea!

De când eu mi te-am luat

Nici un cântec n-ai cântat.

Cântă-ți, mândro, cântecul,

Că mi-e drag ca sufletul."

„Alei! frate, dragul meu!

Nu mai pofti să cânt eu,

Să-ți cânt cântec haiducesc

Cu viers dulce femeiesc.

Eu dacă ți l-oi cânta,

Apele s-or tulbura,

Brazii mi s-or scutura,

Munții mi s-or clătina,

Văile or răsuna

Și pe noi ne-a-ntâmpina

Păunașul codrilor,

Voinicul voinicilor,

Iubitul nevestelor,

Drăgălașul fetelor."

„Las' să vie că nu-mi pasă,

Eu că l-oi pofti la masă,

Și de-a mai vrea altă hrană,

I-oi da trei baltagi pomană."

III

Puse Vidra a cânta,

Codrii a se deștepta,

Apele-a se tulbura,

Brazii a se scutura,

Munții a se clătina,

Văile-a se răsuna.

Și deodată s-arăta

Păunașul codrilor,

Voinicul voinicilor:

„Hei! Stoiene, bărbărie,

Ce te-ai lăsat de popie

Și de sfânta liturghie

De te-ai dat în haiducie!

Ce ne calci poienele

Și ne paști fânațele?"

„Ce poiene, măi Păune?

Ce fânațe, măi nebune?

Doar pământul nu-i al tău,

Nici al tău nu-i, nici al meu,

Ci-i tot al lui Dumnezeu."

„Hei Stoiene, bărbărie,

Vorbă multă, sărăcie!

Dă-mi juncanii tăi drept vamă

Și îți cată-apoi de seamă."

„Ba, juncanii nu-ți dau eu,

Că mi i-a dat Dumnezeu

Să mă scoată de la greu."

„Dă-mi pe Vidra ta de vamă

Și îți cată-apoi de seamă."

„Ba, pe Vidra nu ți-oi da

Pân' ce capul sus mi-a sta

Că mi-a dat-o soacra mea

Ca să țin casă cu ea."

„Dă-mi baltagul tău de vamă

Și îți cată-apoi de seamă."

„Eu să-ți dau baltagul, eu?

Vin de-l ia tu, fătul meu,

De ți-e sufletu-ndrăzneț,

Cât ți-e graiul de sumeț!"

IV

Ei de brâie s-apucară

Și la luptă se luară

Zi de vară pân-în seară.

Când în loc mi se-nvârteau,

Când la vale s-aduceau,

Nici unul nu dovedea!

Dar Stoian mereu slăbea,

Brâul lui se descingea.[3]

„Vidro, puiculița mea!

Vin' de-mi strânge brâul meu,

Apăra-te-ar Dumnezeu,

Că-mi slăbesc puterile,

Mi se duc averile!"

Iară Vidra mi-i privea,

Ochișorii-i strălucea,

Inimioara-i se bătea

Și gurița-i răspundea:

„Ba, nu, nu, bădiță frate,

Că vă-i lupta pe dreptate,

Și oricare-a birui,

Eu cu dânsul m-oi iubi."

Stoian popa s-aprindea

Și făcea el ce făcea

Pe Păun că-l aducea,

Și-n pământ că mi-l izbea,

Cât pământul despica,

Pân-în brâu că mi-l băga.[4]

Baltagu-apoi ridica,

Capul lui Păun zbura;

Trupul pe brânci se pleca,

Lui Stoian se închina.

Iar Stoian se întorcea,

La Vidra-ncet se ducea,

Se ducea posomorât,

De gânduri negre muncit

Ca un șarpe otrăvit.

Vidra nici că se clintea,

Ochii-n ochii lui țintea,

Ochii cătau bărbătește

Și pătrundeau femeiește.

Stoian popa mi-i zicea:

„Vidro, fa, nevastă rea!

Când de moarte mă luptam

Și pe tine te rugam

Să vii iute lângă mine

Ca să-mi strângi brâul mai bine,

De bărbat nu ți-a fost milă,

De păcat nu ți-a fost silă

Și cu glas dulce, frățesc,

Zis-ai cuvânt dușmănesc:

Că oricare-a birui

Tu cu dânsul te-i iubi,

Așa este, Vidro fa?"

„Așa-i, Stoiene, așa!

Am zis-o și-ncă-o mai zic

Că mi-e drag cine-i voinic,

De se luptă făr-a cere

Ajutor de la muiere."

„Știi tu, Vidro, ce-am gândit?

Știi tu ce m-am socotit?

Astă-vară am cosit

Vro cinci clăi de le-am clădit,

Patru mi le-am vârfuit,

Iar unei vârfu-a lipsit

Și mi-am pus în gândul meu

Să-i fac vârf cu capul tău."

„Iată capul de mi-l taie,

Ca să-l pui tu vârf la claie

Și te-nvață de la mine

Ca să mori cum se cuvine!"

Crunt Stoian se repezea

Și capul îi retezea.

Și țâțele-i le tăia

Și pe câmp le-mprăștia;

Apoi singur purcedea,

La socrii lui se ducea.

„Hei, Stoiene, popă vechi

Cu potcapul pe urechi,

Unde-i Vidra cea frumoasă,

Fata noastră cea voioasă?"

„Eu pe Vidra mi-am lăsat

Într-un codru depărtat

Hotărând moșiile

Ș-așezând momâile

Cu capul și țâțele."

Bine vorba nu sfârșea,

Pe loc cerul s-aprindea

Și trei fulgeri repezea

Pe Stoian popa-l lovea,

În cenușă-l prefăcea!

Serb-sărac

I

Pe-n mijloc de Țarigrad,

La cișmeaua lui Murad

Primblă-mi-se Serb-Sărac

Pe-un cal negru din Bugeac,

Voinicel și sprintenel,

Dar sărac ca vai de el!

Cu saia îmbăirată

Și șalvari de ciorcă lată,[1]

Cotul cinci galbeni luată,

Cu cămașa de mătase,

Vițele-mpletite-n șase.[2]

Cu picioarele-ncălțate

În opinci înhârzobate:

Hârzobul

Și galbenul,

Nojița

Și leița,

Cureaua

Și paraua.

Primblă-mi-se-n sus și-n jos

Pe fugaru-i cel frumos.

Unde negrul nechezea

Țarigradul se trezea,

Turcii toți că alergau

Și pe Serbu-l întrebau:

„Copilaș de Serb-Sărac!

Nu ți-e negrul din Bugeac?

De ți-e negrul vânzător,

Eu îți sunt cumpărător,

Că vreau bine să-l plătesc!

Cu aur să-l cumpănesc."

„Nu mi-e negrul de vânzare,

Nici mi-e negrul de schimbare,

Că-i voinic și-i pui de zmeu,

Și-i fugar pe placul meu!"

Nepoata sultanului,

Copilița hanului,

Hanului tătarului,

Pe Serb iată că-l zărea,

Din sarai, de la zăbrea,[3]

Și din gură-așa grăia:

„Copilaș de Serb-Sărac,

Mult ești mândru și pe plac!

Vin' colea, lângă zăbrea,

Să-ti dau iuzluci cât îi vrea,[4]

Negrul tău să-l primenești

Și pe mâini să-l potcovești

Cu potcoave de argint

Ce sunt spornici la fugit.

Că știi, frate, pe la noi

Azi e miercuri, mâini e joi,

Mâini ies turcii la halca[5]

Sus, în Haidar-pașa,[6]

Și oricine-a câștiga

Roabă lui hanul m-a da!"

„Floricică din zăbrea

Răsărită în calea mea!

De-ți sunt drag, de-ți sunt pe plac,

Mâini vârtej am să mă fac

Să vin turcilor de hac!"

„Copilaș de Serb-Sărac,

Mult mi-ești drag și-mi ești pe plac,

Dar eu, frate, mult mă tem

De căzlarul din harem[7]

Cel cu chipul de arap,

Buzat, negru, ras pe cap

Și cu solzii mari de crap.

El că-și are-un bidiviu[8]

Cu sânge de argint viu,

Un fugar neîntrecut

Care soare n-a văzut

De când mă-sa l-a făcut".

„De ținut unde și-l ține?"

„De trei ani e ținut bine

Într-o boltă-ntunecată

Sub pământ, în grajd de piatră."[9]

„De hrănit cu ce-l hrănește?"

„De doi ani îl întărește

Cu floarea trifoiului,

Hrana dulce-a roiului."

„De-adăpat cu ce-l adapă?"

„Tot cu lăptișor de iapă,

De și-l face lat pe sapă.

Ș-așa, frate, mult mă tem

De căzlarul din harem

Și de mândru-i bidiviu

Cu sânge de argint viu;

Că pe el de-a-ncăleca

Mâini la jocul de halca,

Roabă lui Hanul m-a da!"[10]

„Floricică din zăbrea

Răsărită-n calea mea!

Să n-ai frică

De nimică,

Că nu-i cal împărătesc

Ca negrul ist voinicesc!

Orice-alung

Cu el ajung,

Oricând plec

Păsări întrec!"

II

Trecea miercuri, venea joi,

Turcii mergeau câte doi

Ca să joace la halca

Sus, în Haidar-Pașa,

Și deodată toți plecau,

La fugă se aruncau,

Pe câmp luciu se-nșirau.

Iar sultanul, stând pe cal,

Sub un verde cort de șal,

Barbă neagră-și netezea

Și cu ochii urmărea.

Alalah! cai arăpești,

Alalah! cai tătărești!

Cum mișcau copitele

Ca șoimii aripele![11]

Dar căzlarul se-ncrunta,

Bidiviu-și întărta,

Pe toți turcii-i întrecea

Și-nainte se ducea.

Vai! de fata hanului,

Hanului tătarului,

Nepoata sultanului!

lată, iată Serb-Sărac

Pe-un șoimuț de la Bugeac

Că venea, mări, venea

Cuvântul de-și împlinea.

Pe căzlaru-l ajungea,

Ajungea și întrecea!

Iar căzlaru-l viclenea

Și din urmă-i tot răcnea:

„Copilaș cu cal de foc!

Oprește negrul pe loc,

Că-i pică potcoavele

Și-ți răpune zilele."

Serb-Sărac descăleca,

Potcoavele cerceta...

Nici un cui nu le cădea!

Dacă vedea și vedea,

Bici de sârmă el scotea

Și pe negrul opintea,

Șapte stânjeni că sărea,

Pe arapu-l urmărea.

Punea scară

Lângă scară

Și oblânc

Lângă oblânc

Și dârlog

Lângă dârlog,

Și din fugă cum venea

El în scări se-nțepenea,

De căzlari s-apropia

Două palme-n ceafă-i da,

De pe cal îl ridica

Și pe câmp îl arunca!

Se ducea bietul arap

Rostogolul peste cap,

Și pe câmp se răstignea

Și în urmă rămânea

Buzat, negru, părăsit

Tocmai ca un ciung pârlit!

Iar Serbul se tot ducea,

De halca s-apropia

Și din fugă azvârlea

Djeridul său chiar prin ea.[12]

Apoi vesel se-nturna,

Cu adâncă temenea.[13]

Iar copila hanului,

Hanului tătarului,

Nepoata sultanului,

Cu ocheana prin zăbrea

Pe voinicu-l urmărea

Și când Serbul se-ntorcea,

Ea-nainte-i se ducea,

Cu năstrapa mi-l stropea,[14]

Cu năframa-l răcorea.

Apoi nunta se făcea,[15]

Și la nuntă petrecea

În cântări și veselie

Cum e rândul la domnie...

Faceți-mi parte și mie!

Doncilă

Sub cel păr mare din sat

Zace Donciul pe un pat;

Nouă ani și jumătate

De când zace el pe spate!

Pentru dânsul nu e vară,

Nu e dulce primăvară,

Ci numai viață amară!

Pe de-o parte carnea-i cade,

Pe de alta vermii-l roade,

El se roagă tot mereu

Să-l sloboadă Dumnezeu.

Toată lumea l-a lăsat,

Lumea toată l-a uitat,

Numai soră-sa Ancuța,

Anicuța româncuța,

Luceafărul satului,

Salba împăratului,

Nici pe Donciu l-a lăsat,

Nici pe Donciu l-a uitat,

Nouă ani ea l-a cătat,

Nouă ani și jumătate

L-a cătat tot ca pe-un frate.

Zi și noapte l-a vegheat,

Perne albe i-a mutat

Când la cap, când la picioare,

Când la umbră, când la soare!

Într-o zi el o vedea

Că de plâns se ascundea

Și cu jale-așa-i zicea:

„Ce-i, Ancuțo, draga mea?

Ochișorii tăi frumoși

Sunt ca doi luceferi roși:

Poate că ți-a venit greu

De când tu mă cați mereu?"

„Ba, ferească Dumnezeu!

Nu-i asta, drăguțul meu.

Dar un plâns m-a apucat

Că pe fetele din sat

Grea urgie a picat!

Că știi, frate, un mârzac

A sosit de la Bugeac

Și prin țară face jac.[2]

Lângă sat el s-a oprit

Sub un cort mare pâslit,

Și-orice vrea tătarul cere

Tot în silă și-n putere.

De tot omul de pe-aici

Zece galbeni venetici,

Și de fiecare casă

Câte-un miel și-o juncă grasă,

Iar pe noaptea fiecare

Cere câte-o fată mare!

„Hei, Ancuțo, draga mea,

Facă Dumnezeu ce-a vrea!

Tu să n-ai nici o păsare.

Fierbe lapte-ntr-o căldare

De-mi gătește-o scăldătoare

Și mă freacă-ntr-un noroc

Cu floare de busuioc,

Doar mi-ar potoli cel foc,

Apoi adă-mi haine dalbe,

Cusute cu firuri albe;

Adă-mi și armele mele

Ce lucesc ca niște stele.

Apoi cheamă din câmpie

Calul meu de voinicie

Care plânge când mă vede,

Și de-i zic că mor, nu crede!"

El în lapte se scălda,

Cu busuioc se freca,

Haine dalbe îmbrăca,

Calul și-l încăleca,

Și cât se vedea călare,

Striga tot în gura mare:

„Rămâi, soro, sănătoasă

Ca o viorea frumoasă

Într-un păhărel pe masă!

Și tu, Șoime, ce nechezi

Și de boala mea nu crezi,

Să te văd cum te repezi,

Când în mine mă gândesc

Să răpun cap tătăresc!"

Șoimul vesel necheza,

Zborul iute-și repezea,

Iepurește, ogărește,[3]

Păsărește, fulgerește,

Și-ntr-o clipă ajungea

La cortul lui Crâm Hogea.

„Bun sosit, ghiaur Doncilă![4]

De-mi aduci vreo copilă,

Adă-mi tu pe soră-ta,

Că nu doresc pe alta."

„Îti aduc altă mireasă,[5]

Mai frumoasă, mai aleasă,

Care, când te-a săruta,

Halal de viata ta!"

„Cine-i, bre Doncilă, cine?

Unde, unde-i s-o văd bine!"

Iat-o ici în brâu la mine!

Ian vezi cât e de frumoasă,

De subțire, de lucioasă,

Ce glăsuț zângănitor

Scoate când o prinde dor,

Dar mănâncă om de viu

Și taie cap de deliu."[6]

„Ah! amar, amar Doncilă!

N-am cerut așa copilă.

Du-te cu dânsa-napoi,

Că eu plec azi de la voi."

„Ba nu! vreau să te cunun,

C-am jurat să fiu azi nun."

Pala-n aer fulgera

Capul mârzăcesc zbura!

Apoi Donciul se-ntorcea,

Anicuței de zicea:

„Bietul om! noroc nu are;

I-am dus lui o fată mare,

Și numai dintr-un sărut,

Capul lui și l-a pierdut!"

Chira

La Brăila-n vale

Șepte bolozale[1]

Și șepte sandale

Descarc la zamboale

Și-ncarc la stamboale,

Descarc băcălii

Și-ncarc dimerlii,

Tot de grâu mărunt[2]

Și de arnăut,

Dar cine descarcă

Și cine încarcă?

Un arap bogat

Negru și buzat

Cu solzi mari pe cap,

Ca solzii de crap;

Și cu buze late,

Roșii și umflate,

Și cu ochi holbați

Și cu dinți smăltați.

Dar pân' descărca

Și pân' încărca,

El ce mai făcea?

Tot pe mal ședea

Și mânca și bea

Sub verde frunzar

De crengi de stejar.

Iată-o copiliță,

Cu albă cofiță;

„Chiro, Chirolină,

Floare din grădină!

Ghelai tu cu mine[3]

Că te-oi purta bine;

Bine te-oi purta

Și ți-oi cumpăra

Rochiță cu zale

Lăsată pe șale,

Rochiță în bolduri

Lăsată pe șolduri.

Și paftale mari

De mărgăritari,

Și paftale mici

Tot de irmilici."[4]

Chira tot râdea

Și îi răspundea:

„Alei, Arăpilă,

Alei! măi Buzilă!

Unde s-a aflat

Că s-a-mpreunat

Corbi cu turturele,

Șerpi cu floricele,

Urși cu căprioare

Și nouri cu soare?"

Iară cel arap,

Cu solzi mari pe cap,

Cât o auzea

Se și repezea,

În brațe-o lua,

În caic intra

Și se depărta,

Către Sulina.

Iar frații Chirei,

Hoții Brăilei,

Șerpii Dunărei,

La mal alergau,

Pe Chira strigau

Și-not mi se dau,

Și se cufundau

Și când se iveau

În caic săreau,

Și pe cel arap

Îl dau peste cap.

Apoi se-ntorceau

Și Chirei ziceau:

„Soră ticăloasă!

Soră păcătoasă!

Spune la tustrei

Care moarte vrei?

Moarte luminată

Ori întunecată?"

„Frățiorii mei!

Vă jur la tustrei,

Jur pe Dumnezeu,

Pe Sufletul meu!

Că-s nevinovată

Ca apa curată.

Ah! drăguții mei,

Nu-mi fiți dușmănei,

Nu vă-ntunecați

Nu vă încruntați,

Că-s o biată fată,

Zău! nevinovată!"

Iar frații Chirei,

Hoții Brăilei,

Șerpii Dunărei,

Acasă-o duceau,

Apoi ce făceau?

O legau de-un par,

De-un par de stejar

Și pe lângă ea

Vreascuri aduceau.

Și ce mai făceau?

Trupu-i cătrăneau

După ce-l goleau,

Apoi foc îi dau

Ș-astfel o mustrau:

„Soră ticăloasă!

Soră păcătoasă!

Unde s-a aflat

De s-a-mpreunat,

Corbi cu turturele,

Șerpi cu floricele,

Urși cu căprioare

Și nouri cu soare?

Arzi în foc nestins,

De noi trei aprins.

Și te fă tăciune

Și te fă cărbune

Cu-arapi de vroiești

Ca să te iubești!"

Focul s-aprindea,

Vreascurile-ardea,

Para se suia,

Chira, vai de ea!

Gemea și plângea,

Trupul își frângea,

Și amar zicea:

Frățiorii mei,

Mă rog la tustrei,

Faceți-vă milă

De-o biată copilă.

Ah! mă doare foarte!

Ah! mă tem de moarte

Fie luminată,

Fie-ntunecată!

Vai ș-amar de mine,

Iată moartea vine,

Vine, se repede

Și nime nu-mi crede!

Măiculița mea,

Ce pedeapsă grea!

Focul mă cuprinde,

Carnea mi-o aprinde;

Maică, unde ești

De mă părăsești?

Maică, mor ah! mor

Și la tine zbor!"

Chira tremura,

În foc se lupta,

Și amar striga;

Apoi lin ofta,

Capul își pleca,

Sufletul își da!

Iar trupu-i ardea,

Trupu-i se roșea,

Trupu-i se-nnegrea,

Carnea sfârâia,

Oasele trăsnea,

Para pâlpâia,

Fumul se-nvârtea,

Iar când trupul ars

Cenușă-a rămas,

Frații câte trei,

Șerpii Dunărei,

Oasele strângeau,

Cenușă-alegeau

Și-n vânt o zvârleau:

Și astfel grăiau:

„Oase păcătoase,

Pulbere de oase!

Mânca-v-ar pământul

Și v-ar duce vântul

Peste nouă mări,

Peste nouă țări,

În pustiu golit

Și nemărginit!"

Rada

La cea casă mare

Cu ferești în soare,

Multe buți de toate

Se lovesc în coate,

Buți mari, ne-ncepute

De câte cinci sute,[1]

Ș-altele mai mici

De-o sută și cinci.

La cea casă mare,

Cu ferești în soare

Vinu-i bun și rece,

Mult vinaț se trece

Că-l vinde Rădița,

Rada crâșmărița,

Și-l beau cazaclii,[2]

Negustori de vii.

Iar unul din ei,

Căpitan Matei,

Cazacliu bătrân

Și cu moartea-n sân,

La Rada căta,

Din suflet ofta

Și-apoi cuvânta:

„Rado, Rădișoară,

Mândră viișoară!

Ia-mă tu pe mine

Că te-oi ținea bine

Și ți-oi da eu ție

Ruble chiar o mie,

Papuci în badii

Aduși din Indii,[3]

Blană lungă, moale,

Cu samur în poale,

Și un așternut

Cu aur țesut."

Rada mi-l vedea

Și îi răspundea:

„Căpitan Matei,

Mă vrei, nu mă vrei,

Cât ești de bogat

Nu mi-i fi bărbat,

Că ți-e barba sură

Și n-ai dinți în gură.

Bărbat oi lua

Care s-a afla

Dunărea să-noate

Ridicând din coate,

În picioare stând,

Buzdugan purtând."

Nime nu s-afla

Care cuteza

Din cei cazaclii

Negustori de vii.

Iar un argățel

Tânăr, voinicel,

Pe loc s-apuca

De se încerca.

Dunărea trecea,

Și iar se-ntorcea

Din coate-notând

În picioare stând,

Buzdugan purtând.

Rada-nveselea

Și astfel grăia:

„Vin', voinicule,

Argățelule!

Pe tine te vreau,

Bărbat să te iau,

Că-i o zicătoare

De însurătoare:

Cine bate Dunărea

Nu mi-l bate muierea!"

Badiul

Pe luciul Dunării,

La scursurile gârlei,

La cotitura mării,

Ian că se zărea plutind,

Cu lopețile vâslind,

Cu pânzele fâlfâind,

Un caic mare, bogat,

Cu postav roș îmbrăcat,

Pe-n afară zugrăvit

Și pe margini poleit.

Da-n caic cine era?

Era căpitan-Pașa,

Baș-agaua turcilor,

Măcelarul frâncilor,[2]

Cu cincizeci de brăileni,[3]

Și cincizeci de bosnieni,

Brăileni din Brăila,

Bosnieni din Bosnia.

Ei, mări, cu toți veneau

Și pe mal se coborau

În cel sat mare, serbesc,

Jumătate românesc,

La casele Badiului,

Badiului bulgarului,

Frățiorul Marcului.

„Dalbo, dalbă, jupâneasă!

Cu ochi mari de puică-aleasă;

De ți-e Badiul tău acasă,

Zi-i degrabă ca să iasă,

Iar de-i dus în deal la vie,

Mergi de-i zi să nu mai vie,

Că s-a trecut de glumie!"

„Nu-i la vie, și-i în casă

Cu paloșul gol pe masă.

Badiului voinic nu-i pasă

Nici de cursă dușmănească,

Nici de oaste-mpărătească!"

Badiule, te ține bine,

Că urdia-ntreagă vine!

Turcii vin grămadă, claie,

Capul tău să mi ți-l taie

Și să-l ducă pe tipsie

De peșcheș la-mpărăție.[4]

Iată lupta se-ncleșta:

Badiul singur se lupta,

Chiar în sânge se scălda

Și din loc el nu se da.

Dar când trupul obosește,

Când puterea se sfârșește,

Inima la ce-ți slujește!

Badiul meu slăbea, cădea,

Turcii rămași mi-l prindeau

Și-l ferecau peste tot,

Și-l legau strâns cot la cot

Jos la stâlpul hornului,

La dogoarea focului,

Cu frânghie de mătase,

Vițele-mpletite-n șase...

Tăiau carnea pân' la oase![5]

Badiul greu se răsucea

Și din gură-ncet zicea:

„Băduleasa mea frumoasă!

De mi-ai fost tu credincioasă,

Mergi degrabă la cămară,

De ia galbeni din comoară.

Umple-ți poala plină, rasă

S-o revarsă-aici prin casă,

Doar or vrea ca să mă lasă!"

La bani turcii năvăleau,

Și pe jos se tăvăleau,

Dar pe Badiul nu-l slăbeau!

Badiul încă mai zicea:

„Băduleasa mea frumoasă!

Cu ochi mari de puică-aleasă,

Mergi degrabă în cea casă;

Pune față la ghileală,

Buze moi la rumeneală

Și sprâncene la cerneală;[6]

Apoi vină-aice-n casă,

Doar or vrea ca să mă lasă!"

Mândra cât se arăta,

Baș-agaua se-mbăta,

Dar de Badiul ce zăcea,

Milă nici ca-i se făcea!

Badiul încă-ncet zicea:

„Băduleasa mea frumoasă!

De-mi ești soață credincioasă,

Fă la apă că purcezi,

Și-n fugă să te repezi

Pe la gura pivniței,

Tot de-a lungul uliței,

La casele Marcului,

Frățiorul Badiului,

Și dă lui pe loc de știre

Că mă aflu la pieire."

Băduleasa purcedea,

Dar la apă nu mergea,

Ci-ntr-o fugă ajungea

La casele Marcului,

Marcului bulgarului,

Frățiorul Badiului:

„Alei! cumnățica mea!

Răsărit-ai ca o stea,

Ce vânt dulce te-a bătut,

La noi de te-ai abătut?"

„Am venit să-ți dau de știre

Că mi-e Badiul la pieire,

Pe mâna bosnenilor

Și a brăilenilor!"

Băduleasa nu sfârșea, —

Marcul se și repezea,

Buzduganul învârtind

Și din gură chiuind:

„Măi bosneni, măi brăileni,

Mișei dușmani și vicleni!

V-aruncați sută pe-un om

Ca și cioarele pe-un pom.

Ce vi-i robul vinovat,

Astfel de l-ați ferecat?

De vă-i robul de iertat,

De vândut sau de schimbat.

Mie mi-e de cumpărat."

„Nu ne-i robul de vândut

Ci ne-i robul de pierdut."

„Alei! frate Badiule,

Cum te calcă babele!"

Cât zicea, se repezea,

Stâlpul hornului smuncea,

Pe Badiu că-l slobozea

Și din gură-i poruncea:

„Bate tu marginile,

Că eu bat mijloacele,

Care-a scăpa de la mine,

Să nu scape de la tine!"

Amândoi turbat răcneau,

Vârteji de moarte făceau,

Pintre turci se învârteau,

Turcii sărea și fugea

Dar păcatu-i ajungea!

Care scăpa de stâlpan,

Nu scăpa de buzdugan!...

Noaptea neagră când cădea,

Clăi de turci în foc ardea,

Și lumina se-ntindea

Pe luciul Dunării,

Pe valurile mării.

Iar nevasta Badiului,

Cumnățica Marcului,

La cel foc grozav căta

Și cu jale cuvânta:

„Alei! frate Badiule!

Cumnățele Marcule!

Auziți voi parele

Cum mănâncă oasele?

Auziți voi mamele

Cum își plâng păcatele?..."

Ghemiș

I

Frunză verde de-aluniș:

Tace cucul la răriș,

La răriș, la cărpeniș

De frica celui Ghemiș,

Că de-i mic și ghemuit,

Are fața de-ngrozit,

Și de-i mare cât un ghem,[1]

Turcii toți de el se tem.

Cât a fost vara de mare,

El a mas pe la coșare

Cu vânăta cea frumoasă,

Iapă scurtă și vânoasă,

Cu dungi negre pe spinare,

Și scântei de foc în nare.

Ea-i ogarcă pe sub foale,[2]

Cât aleargă, nu domoale

Și-i lăcustă săritoare...

Unde-o vede Ghemiș moare!

Într-o zi Ghemiș punea

Șapte buți alăturea,

Cu vânăta le sărea,

Pe vânăta o spetea!

Iar Ghemiș ca un nebun

O lega de un alun

Și trei zile o plângea,

Nici că se mai mângâia!

Apoi, mări, se-ndrăcea,

Colea-n vale se ducea,

O falangă-n drum scotea,[3]

Pe drumeți pe toți bătea

Ca să-i spuie de știa

Dacă-n lume cunoștea

Alt fugar ca vânăta,

Să-i se dreagă inima.

Când la urma tuturor,

Iat-un biet de cerșetor.[4]

În spinare cu desag

Și în mână c-un toiag.

Iar Ghemiș cum îl vedea,

La pământ îl întindea,

De falangă mi-l lega

Și-l bătea și tot striga:

„Măi sărace, sărăcilă,

De când umbli cerând milă,

Văzut-ai în calea ta

Vreun cal bun ca vânăta?"

„Stăi, jupâne, nu mai da,

Că ți-oi spune tot ce știu.

Eu cunosc un bidiviu

La cel pașă din Măcin

Care bea rachiu și vin!"

II

Ghemiș iute purcedea,

Luntre mică el prindea,

Latul Dunării trecea,

La Măcin de se ducea,

Și-n cetate el intra,

Iar de pitic ce era,

Nime-n seamă nu-l băga,

El la grajd și alerga,

Grajdul Miralaiului[7]

În dosul saraiului,

Și la pândă se punea,

În gunoi se ascundea.

Când fu despre cântători

Pân-a nu răsări zori,

Ghemiș iute se trezi

Și-ncepea a nechezi

Cum nechează iepele,

Iepele sirepele.

Armăsarul l-auzea,

Se-ncorda și necheza,

De la iesle se smucea,

Peste zid ușor trecea,

Și zburând voios venea,

Iar Ghemis îl viclenea

Pân' de coamă-l apuca,

Apoi iute-ncăleca

Și numai o fugă-i da

Pân' la soră-sa Manda:

„Bună ziua, surioară!

De ești bună, bunișoară,

Fii de inimă voioasă

Și de oaspe bucuroasă."[8]

„Bun sosit, frate Ghemiș!

Bine făcuși că veniși,

Dar mai bine, zău, făceai

Dacă-aice nu veneai.

Că dușmanu-ți de cumnat

Chiar pe cruce s-a jurat

Să te dea la turci legat

Pentru-o palmă ce mi-ai dat

Când cu el m-am cununat!"

„Să n-ai grijă, soro dragă,

Că cu mine nu-i de șagă.

De mine care se leagă,

Sângele-n trup i se-ncheagă."

III

Iată că se-nainta

Și pe prag se arăta

Cel cumnat jurat, hain

Ce venea de la Măcin.

„Aferim, frate Ghemiș,[9]

Bine făcuși că veniși,

Amândoi să veselim

Ca frați buni să ne cinstim.

Fa nevastă, du-te, adă

Vin de cel ce fierbe-n cadă,

Să ne cinstim oaspele,

Să răcorim fratele."

Manda vinul aducea,

La băut ei se-ntrecea,

Pân' ce unul se-mbăta

Și-n somn greu se cufunda.

Iar cumnatul cel hain,

Tufecciul din Macin,[10]

Pe Ghemis îl fereca,

La seleafu-i se pleca,

Pistoalele-i le-apuca,

De iarbă le descărca,

Cu cenusă le-ncărca.

Apoi iute alerga

Și la turci veste le da.

Turcii casa-nconjurau

Și-n casă buluc intrau,[11]

Iară sora lui Ghemiș

Punea salbă și beniș

Și-ntre turci se arăta

Și din gură cuvânta:

„Turcilor, spahiilor,

Nu dați vânt săbiilor

Pân-a nu mă plăti eu

De Ghemiș, fratele meu,

Cu o palmă ce mi-a dat

Când bărbatul m-a luat."

Bună palmă-atunci îi da

Cât Ghemiș se deștepta

Și pe turci cât îi zărea

În picioare drept sărea,

Și pistoalele-ntindea,

Dar nici unul s-aprindea!

Dacă vedea și vedea,

Iataganul apuca,

Printre turci se arunca,

Printre turci cale-și făcea

Și la grajd el se ducea,

Chiuind și nechezând

Iataganul învârtind,

Armăsaru-l auzea,

Armăsarul necheza,

La Ghemiș zburând venea

Și-n genunchi el se punea.

Ghemiș iute-ncăleca

Și spre Dunăre pleca,

Apa-n două despica

Și sălta din val în val

Pân' sosea la cela mal!

Vulcan

I

La gura Siretului,

Prin postul Sân-Petrului,

Ian, mări, că s-a ivit

Un caic lung, poleit,

Cu postav verde-nvelit.[1]

Dar în el cine-mi era?

Era Soliman Aga

Cu cincizeci de ieniceri[2]

Care poartă-n brâu hamgeri.

Ei veneau încet, încet

De la Dunărea-n Siret,

Vadurile străbătând,

Malurile cercetând

De-un Vulcan, de-un căpitan,

Dușmanul lui Soliman.

Iată, mări, cum venea,

Că pe-un mal se întâlnea

Cu trei fete moldovence

Floricele dunărence,

Vorbitoare, cântătoare,

Și de pânzi înălbitoare.[3]

„Bună vremea la trei fete!

De nu sunteți voi șirete,

Spuneți nouă de Vulcan,

Unde-i aprigul bogdan?[4]

Dacă-ți spune voi cu drept,

Răsări-v-ar flori la piept,

Flori cu față de bujori

Și cu ochi de pruncușori.

Lucrul vostru să sporească,

Pânzele să se-nălbească

Cum e coala de hârtie

Și floarea de iasomie.

Iar de nu-ti grăi cu drept,

Arde-v-ar dorul în piept,

Lucrul să nu vă sporească,

Pânzele să nu albească,

Ci la soare să-nnegrească

Și la vânt să putrezească."

Cele fete moldovence

Floricele dunărence,

De la mal se depărtau

Și din gură cuvântau:

„Atunce s-ajungeți voi

Când îți afla de la noi

Unde-i badea cel iubit

Și de turci nebiruit!"

Turcii se posomorau,

Pe mal verde coborau

Și de mers nu se opreau

Pân' ce-n cale nu zăreau

O sălcică rămurată

Pe-un izvor rece culcată;

Lângă salcie o bătrână

Cu trei caftane-ntr-o mână[5]

De sânge spălându-le,

De pietre bătându-le;

Iar sub salcIe-un căpitan,

Șoimul ager de Vulcan,

Stând la umbră și dormind

De-a lui viață ne-ngrijind,

Că de pază mi-l păzește

Și la capu-i străjuiește

Pandelaș, un grec voinic

Cu pistoale sub ilic,

Slugă veche și iubită

De stăpânu-i dăruită.

Soliman s-apropia

Și din gură-așa grăia:

„Bre Pandele! de vrei bani

Să nu-i poți mânca doi ani,

Dă-ne pe Vulcan legat,

Că-i peșcheș de împărat."

Grecul lacom răspundea:

„Dați-mi banii ș-om vedea."

Soliman se bucura,

Bani-n poală-i număra,

Zece pungi de irmilici,

Opt de rubiele mici[6]

Și vro trei de venetici.

Iar Pandele ce făcea?

La stăpânu-i se ducea

Și cu brâu-i de mătasă,

Brâu cu țesătura deasă

Îi lega brațele-n cruci

Și-l dăruia rob la turci.

II

Lângă malul ridicat

Sta Vulcanul răsturnat

Ca stejarul cel frunzos

În pădure-aruncat jos.

Împrejuru-i adunați

Ședeau turcii înarmați

Și pe rând se întreba

Ca ce moarte i-ar afla?

Unii ziceau să-l omoare

Cu laț de spânzurătoare,

Alții să-l cufunde-n apă,

Alții să-l înfigă-n țeapă,

Alții să-l taie pe loc,

Alții să-l arunce-n foc.

Iar Pandele-i asculta

Și la rându-i cuvânta:

„La cea moară părăsită,

De stăpânul meu clădită,

Este-o piatră de râșnit

Care încă n-a slujit,

Și e bună de-aninat

De un gât de vinovat

Și-n Siret de cufundat."

Turcii toți evet ziceau.[7]

Pe Vulcan iute-l duceau

Și de piatră mi-l legau

Și-n Siret îl aruncau.

Apele se deschideau

Și pe loc se închideau

Cum se-nchide pe-un mormânt

Gura negrului pământ.

Apoi turcii purcedeau,

La Galați ei se duceau,

Lăsând îndărătul lor

Pe luciul apelor

Vălurele ușurele

Și vârteje-n cercurele.

Iar Vulcan se cufunda

Până ce de fund el da.

Când în fund el ce făcea?

Brâul cu dinții-l rodea.

Mână dreaptă-și desfăcea,

Din picioare s-opintea

La lumină de ieșea.

Apoi greu el înota

Și din gură cuvânta:

„Sărăcuț, amar de mine!

Căci un ajutor nu-mi vine

Să mă scoată de la greu,

Să-mi lungească veacul meu!"

Iată, mări, că deodată,

Îi răspunde-un glas de fată:

„Voinicele, ține bine,

Că eu vin, alerg la tine."

Copilița sprintenică

Sărea într-o luntricică

Și cu mâinile vâslea,

Pe Vulcan de mi-l scăpa,

Iar Vulcan o săruta

Și cu drag îi cuvânta:

„Fire-ai, dragă, fericită!

Că tu ești a mea ursită,[8]

Ca lumina de iubită.

Mergi acum la tine-acasă

Și-ți ia haine de mireasă

Și m-așteaptă bucuroasă.

Că eu dacă-oi izbândi

Cu tine m-oi logodi,

Ș-om face casa-mpreună,

Să trăim viată bună."

III

El la târg se îndrepta,

Mamei lui se arăta,

Iar bătrâna lăcrima

Și cu jale cuvânta:

„Alei! dragă, de ești viu,

Spune mamei ca s-o știu,

Iar de nu, să te bocesc[9]

Trupul să ți-l pânzuiesc,

Podurile să-ți gătesc.[10]

„Nu sunt mort, nu mă boci,

Nici în pânzi nu mă-nveli,

Ci în stremțe mă-nvelește

De mă schimbă calicește."

Făcea mă-sa cum zicea,

În calic îl prefăcea.

El pe ulițe apuca,

Crâșmele de le cerca,

Cerca una, cerca două,

Pân-împlinea câte nouă...

Când a fost l-a nouălea,

El înuntru năvălea,

Că-nlăuntru el văzuse

Pe Pandeli ce-l vânduse.

Vânzătorul sta culcat

Tocma-n fund pe un macat,

Lăudându-și faptele

Și bându-și păcatele.

„Noroc bun și veselie

Celor ce-s în avuție,

Să-mi faceți parte și mie!

Căpitane Pandelaș,

Tu, ce ești un bogătaș!

Dă-mi o frântă de lețcaie

Că foamea cumplit mă taie

Și pân' la pământ mă-ndoaie."

„Măi străine, măi sărace!

De ți-e foame, n-am ce-ți face

Că mă țin greu înșelat

De toți banii ce i-am dat

Pe ist paloș oțelit,

Cu mănunchiul poleit."

„Dă-l încoace, fătul meu,

Ca să-l cercetez și eu,

Și să-ți spun adevărat

Dac-ai fost tu înșelat."

Grecul beat paloșu-i da,

Iar Vulcan cum îl lua,

Ochii-n sânge-și încrunta

Ș-apoi aspru cuvânta:

„Alelei! fecior de lele!

Vânzător zilelor mele!

Nu te ținea înșelat

De câți bani pe el ai dat,

Dar te ține înșelat

Într-a cui mână l-ai dat

Alei! fiară veninoasă!

Litfă rea, necredincioasă![11]

Ce rău, spune, ți-am făcut,

Turcilor de m-ai vândut?

Ori la mine n-ai avut

De mâncat și de băut?

Haine bune de-mbrăcat?

Cal frumos de-ncălecat?

Ai vroit tu să mor eu,

Dar n-a vroit Dumnezeu,

Că de moarte m-a scăpat,

Să te curăț de păcat!"

Cum zicea se și izbea,

Capul grecului tăia,

Apoi trupu-i târâia

Fără popă, nici prohod

Pân la capra unui pod,

Și podeaua ridica

Și sub pod îl arunca.

Apoi iar se întorcea,

Iar pe uliți purcedea

Și din turci el căsăpea

Câți pe mână-i încăpea.

Apoi iute alerga

Și voios se cununa

Cu cea fată moldoveancă,

Floricică dunăreancă,

Care-n haine de mireasă

L-aștepta de mult acasă.

Spusu-v-am cântec bătrân

Și mai am vro două-n sân.

De-ți avea suflete bune,

Și pe-acele vi le-oi spune.

Corbac

Corbac zace la-nchisoare

De trei ani lipsiți de soare,

În oraș la Țarigrad,

În beci la sultan Murad.

El oftează și jelește

Și prin gratii tot privește

Când la nori purtați de vânt

Care plouă pe pământ,

Când la cârduri de cocoare

Ce mereu zbor către soare.

Iată, mări, că-ntr-un nor

El zărea un corbușor

Ce pe sus tot croncănea

Și din aripi tot bătea.

„Alelei! Corbac zicea,

Căci n-am durdă, pui de corb,

Sângele să mi ți-l sorb!

Ce tot zbori și croncănești?

Ori pe mine mă jelești,

Ori de mine tu-ți bați joc?

Rămânere-ai fără cioc,

Și ți-ar cădea unghiile

Să n-acați cu dânsele!"

Corbul cât îl auzea

Din cel nor se repezea,

Pe fereastră se lăsa

Și pe limbă-i cuvânta:

„Corbăcele, dragul meu!

Ce mă blestemi așa rău?

Că umblu de rândul tău

De trei ani fără-ncetare

De când zaci la închisoare.

Maică-ta mi-a poruncit

Să tot zbor neobosit

Pe spinarea vântului

În jurul pământului,

Să te aflu, ca să știu

De ești mort sau de ești viu."

„Alei, corbe, de-i așa,

Eu nu te-oi mai blestema,

Ci cu lacrimi te-oi ruga

Ca să faci pe gândul meu

Să-mi aduci cu pliscul tău

Cinci fuioare de mătasă

De la mama, de acasă

Ș-încă iarba-fierului[2]

Din codrul Neferului."

Corbul iute-n zbor sărea

Cât pe cer el se zărea

Mai întâi ca un porumb,

Apoi numai cât un plumb,

Pân' ce-n zare ajungea

Și din zare se ștergea.

Două zile nu trecea,

Corbușorul se-ntorcea

Și cu pliscul aducea

Cinci fuioare de mătasă

Cea mai bună și aleasă,

Ș-încă iarba fierului

Din codrul Neferului.

„Alei! corbușorul meu!

De-a vrea sfântul Dumnezeu

În cea lume să scap eu,

Jur să mi te înfrățesc

Și să mi te tot hrănesc

Nu cu carne păsărească,

Ci cu carne păgânească,

Nici cu sânge păsăresc,

Dar cu sânge păgânesc!"

Corbea timpul nu pierdea,

El mătasea o torcea,

Lungă funie-o făcea

Și de gratii o prindea,

Apoi când noaptea cădea,

El cu iarba-cea-de-fier

Atingea gratii de fier;

Gratiile, ca de foc,

Se topeau toate pe loc.

Numai una rămânea

Care funia ținea.

Dacă vedea și vedea,

Corbac timpul nu pierdea.

Funia și-o apuca,

Pe funie luneca,

Legănat mereu în vânt

Până ce da de pământ,

Apoi el se depărta

Și din gură cuvânta:

„Corbe, corbe, frățior,

Mergi la maica cea cu dor

Și-i du veste c-am scăpat

De la loc întunecat,

Și de-acum ca să mă-mpac,

Eu din funie-am să fac

Colan mândru pentru turci,

Ca să mi-i ridic în furci!"

Novac și corbul

I

Fost-a, cică, un Novac,

Un Novac, Baba Novac,

Un viteaz de-al lui Mihai[1]

Ce sărea pe șapte cai

De striga Craiova vai!

El un fecioraș avea

Și tot astfel îi zicea:

„Fecioraș, Gruiuțul meu!

Ascultă de ce-ți zic eu,

Să nu cazi la vreun loc rău,

La loc rău și mult departe

În neagra străinătate.[2]

Dacă sorții te-or purta

Țările de-a vântura

Și-n Stambul de a intra,

Tu de asta nu uita:

Vamă dreaptă să plătești,

Armele să-ți oțelești,

Hainele să-ți primenești

Ca să pari un biet sărac,

Să nu semeni a Novac,

Că nu-i turcilor pe plac."

Grue-n Țarigrad intra,

Vamă dreaptă el nu da,

De haine nu se schimba,

Ci pe uliți se primbla

Tot în haine novăcești

Cum e drag ca să-l privești!

Turcii toți cât îl zăreau,

Între dânșii se grăiau:

„Ista-i Gruia lui Novac,

Lui Novac Cara-Iflac!"[3]

Și pe loc ei s-adunau,

Și de Grue s-aninau,

Și cu Grue se luptau

Și pe Grue mi-l legau

Cu trei funii de mătasă,

Din ele să nu mai iasă!

Dar când Grue se-ntindea,

Două funii se rupea,

Numai una rămânea,

Una lungă noduroasă,

Cât un braț voinic de groasă!

Turcii iute-l cuprindeau

Și-ntr-un beci îl închideau,

Lumea să n-o mai privească,

Soare să nu mai zărească!

II

Grue zace la-nchisoare

De trei ani lipsiți de soare

Și prin gratii lung privește

Cerul care strălucește

Și de dânsul nu-ngrijește!

Dor cumplit inima-i seacă,

Plâns de jale mi-l îneacă,

Când zărește despre soare

Cârduri, cârduri de cocoare,

Călătoare zburătoare

Și de el nepăsătoare.

Iată, mări, cum plângea

Că departe, sus zărea

Un corb negru, corbișor

Ce zbura încetișor

Și din aripi tot bătea

Și cu jale croncănea.

Iar Grue se amăra

Și din gură-amar zicea:

„Căci n-am durdă, pui de corb,

Zilele să ți le sorb!

Ce tot țipi și croncănești,

Ori de mine te gătești?"

Corbul se apropia,

Pe fereastră se punea

Și din pliscu-i răspundea:

„Gruișor, drăguțul meu!

Ce mă blestemi așa rău

Când umblu de rândul tău?"

„Alei! corbe, corbișor,

De vrei tu să-mi faci pe dor,

Ține inelușul meu

Și du-l unde voiesc eu,

În munții Catrinului,

În pădurea Pinului

La condacul lui Novac,

Lui Novac, Baba-Novac.

Și mă jur că de-oi scăpa,

Pe tine te-oi adăpa

Nu cu sânge păsăresc,

Dar cu sânge păgânesc!"

Corbul vesel croncănea,

Inelul în plisc punea,

Aripile-și întindea,

Și pe cer el se zărea,

Întâi ca un porumbaș,

Apoi ca un lăstunaș,

Apoi ca un bondăraș

Și-n zare dacă-ajungea,

El din zare se ștergea.

III

În munții Catrinului,

În pădurea Pinului

Odihnea Baba-Novac

La umbra unui copac,

Și prin vis el tot vedea

Pe feciorul său Gruia.

Iată-un corb că se ivea

Și pe-o creangă se punea

Chiar deasupra capului,

Capului Novacului:

Corbulețul ușurel

Avea-n pliscu-i un inel

Care jos cădea din el

Chiar în barba lui Novac,

Lui Novac, Baba-Novac.

Adormitul se trezea,

Și inelul cât vedea,

Scotea haine novăcești,

De punea călugărești,

Scotea cuca de Novac[4]

Și punea un comănac,

Și-ncăleca voinicește,

Și purcedea vulturește,

Cu desagi, cu buzdugele

Pline de mahmudele.[5]

El mergea și iar mergea,

În Țarigrad ajungea,

La divan că se ducea

Și din gură-așa zicea:

„Auzit-am, auzit

De-un voinic ce mi-ați robit,

Iată-mă-s că am sosit

Să vi-l plătesc îndoit".

El desagii deșerta,

Turcii toți năvală da,

Și pe jos se tăvălea,

Unul pe-altul se-mpingea.

Iar Novac că alerga,

Pe Grue mi-l dezlega,

Un paloș în mână-i da

Și din gură cuvânta:

„Bate tu marginile,

Eu să bat mijloacele,

Că le știu soroacele."

El tăia la turci, tăia

Pân' ce bine ostenea,

Apoi iute purcedea

Amândoi de se ducea

În codrii Catrinului,

În pădurea Pinului,

Unde corbii locuiesc

Și ca frunza se-nmulțesc

Și bine hălăduiesc!

Fata cadiului

La grădină, la cerdac

Lui Hagi Baba-Novac

Care poartă comănac,[1]

Lungă masă e întinsă

Și de oaspeți mulți cuprinsă.

Dar la masă cine șede?

Pe-mprejur cine se vede?

Șede bătrânul Novac

Ce trăiește-acum de-un veac,

Cu cincizeci de finișori,

Tinerei, mândri bujori,

Și cincizeci de finișoare,

Tinerele garofioare.

Toți cu bine petreceau,

Pe Novac îl fericeau,

Numai tânărul Ioviță,

Copilaș de Novăciță,

Nici nu bea, nici nu mânca:

De la inimă ofta.

„Nepoțele hăi, Ioviță,

Copilaș de Novăciță,

Șoimuleț, pui de român

Ce nu știe de stăpân!

Nici nu bei, nici nu mănânci.

Ce stai pe gânduri adânci?"

„Eu pe gânduri am căzut

De când, moșule,-am văzut

Pe fata cadiului[2]

Din satul Odriului."[3]

„Fecioraș pui de român

Ce nu știe de stăpân!

Dacă este mări,-așa,

Încetează de-a ofta

Și te du în grajdul meu

De-ți alege-un pui de zmeu

Din cincizeci de bahameți,

Bahameți cu perii creți,

Și-ți fă singur izbânda

Ca să-ți capeți dobânda."

Tinerelul se scula,

Lui Novac se închina,

Mâna dreaptă-i săruta[4]

Și la grajd se îndrepta.

Iar la grajd dacă mergea,

El un mânz își alegea,

Mânz de fugă sprintenel,

Ieșea-n vară pătrărel[5]

Mânz ce fuge ca șolcanul

De nu-l prinde nici arcanul.

Pe el iute că sărea

Și din fugă mi-l oprea

La o poartă de grădină,

De grădină cu flori plină

Unde stau cadânele[6]

De se-ngân cu florile.

„Tu, fată-a cadiului

Din satul Odriului,

Ghelai, ghelai pân' colea[7]

Ca să-mi dai o floricea,

Și mi-o dă cu mâna ta

Ca să-mi dreagă inima".

Copila cadiului

Din satul Odriului

Rumeoară se făcea

Și trei flori ea-și alegea,

Și trei flori ea culegea,

Ș-un fir de păr își smulgea

Și cu firul le lega

Ș-apoi tainic ea le da

Unei roabe mândruliță

Să le ducă la portiță.

Voinicelul greu ofta,

Perișorul săruta

Și din gură cuvânta:

„Tu, fată-a cadiului,

Surioara crinului!

Ghelai, ghelai pân colea

Ca să-mi dai o floricea,

Dar mi-o dă cu mâna ta,

Ca să-mi dreagă inima."

Copila cadiului

Din satul Odriului

Bujorică se făcea

Ș-o garoafă culegea

O garoafă ca și ea,

Apoi singură-o ducea

Celui mândru Novăcel,

Avere-ar parte de el!

Feciorașul se pleca,

De mijloc o apuca,

La sânu-i o ridica

Și la fugă se-arunca,

Și din fugă-o dezmierda,

Mii de sărutări îi da.

Iar cea roabă medioară

Și de minte cam ușoară

Spaimă singură-și făcea

Și-ntr-un suflet se ducea

La cadiu, la cafenea,

Unde beau turcii cafea.

„Sai, cadiule, nu sta,

C-au răpit pe fiica ta!"

Cadiul se-ngălbenea,

Celmaua pe ochi punea,

Pe-o tătarcă-ncăleca[8]

Și la goană se lua,

Iapa câmpii apuca,

Urechiușele-și culca,

Urma mânzului călca,

Fugea mânzul nechezând,

Iapa fugea rânchezând,

Ș-așa bine că fugea,

Mai că mai îl ajungea.

Dacă vedea și vedea,

Fata mintea nu-și pierdea,

Ea pe mânz că se pleca,

De ureche mi-l mușca,[9]

Urechiușa sângera,

Iar mânzul se oțerea

Și sărea, sărea, sărea,

Ș-așa bine că fugea,

Într-o clipă ajungea

În grădină, la cerdac,

La hagi Baba-Novac.

Cadiul încă sosea,

Iataganul își scotea,

Iar Novacul cel bătrân

Ce nu știe de stăpân,

Își ridică genele,

Genele cu cârjele

Ca să-și vadă oaspele:

„Stai, cuscre cadiule,

Să ne-ascultăm vorbele,

Că junii fac certele

Și bătrânii pacele!"

Mogoș vornicul

În oraș, la București,

Tot să stai și să privești

Pe cei șapte voinicei,

Mândri puișori de zmei,

Șapte frați ca șapte brazi,

Toți de-ai lui Mogoș cumnați.

Ei în capul podului,

În fruntea norodului,

Așteptau pe sora lor

Și pe mândru-i soțior,

Mogoș, vornicul bogat,

Ce glumește ne-ncetat.

Ei la umbră se culcau,

Beau voios și ospătau,

Cu ploscuța închina

De cinci vedre ș-o oca,

Vadra Țarigradului,

Măsura-mpăratului.

Iar fratele cel mai mare

(Că-i mai mare, minte n-are)

Pe drum ochii-și alerga

Și cu glas dogit striga:

„Zăriți voi ce zăresc eu?

Iată vine ca un zmeu,

Vine Mogoș vornicul,

Călare pe galbenul."

Frații toți mi se sculau,

Peste câmpuri se uitau,

Și vedeau, mări, vedeau

Cum venea Mogoș, venea:

„Bună ziua, șapte frați,

Șapte frați ca șapte brazi!"

„Bun sosit, frate cumnate,

Ai venit pe neașteptate.

Dar unde ți-e soțioara?

Ce ne-ai făcut surioara?

Ori poate c-ai și uitat

Către noi că te-ai legat

Când pe Stanca ne-ai luat,

S-o aduci la frățiori.

Pe iarnă de nouă ori,

Că-s mai multe sărbători:

Pe vară de patru ori,

Că-s mai multe lucrători?"

„Ba, măi frați, eu n-am uitat

Către voi că m-am legat,

Și cu Stanca am plecat

S-o aduc la desfătat,

Dar în drumul părăsit

Turci, tătari ne-au întâlnit

Și pe Stanca mi-au răpit."

„Pe Stăncuța ne-au răpit

Și tu, Mogoș, ai fugit?

Cu cei furi nu te-ai luptat,

După ei nu te-ai luat,

Nouă ani să-i tot alungi

Și cu moartea să-i ajungi?

Mori dar, câine blestemat!

Că ție nu ți-a fost dat

Ca să fii vrednic cumnat

Cu-ai Stăncuței șapte frați,

Șapte frați ca șapte brazi!"

Și cu toții crunt turbau

Paloșele ridicau.

Iar fratele cel mai mare

(Că-i mai mare, minte n-are)

Paloșul mi-l învârtea,

În Mogoș îl azvârlea,

Dar nici că mi-l nimerea.

Paloșu-n vânt vâjâia,

De-un zid mare se lovea

Și-ndărăt se întorcea,

Lângă Mogoș de cădea

Și-n pământ se îngropa

Și până în mănunchi intra.

Iar fratele cel mai mic

(Că-i mai mic, e mai voinic)

Paloșul mi-l învârtea,

În Mogoș îl azvârlea,

Și prin inimă-l junghea!

Când deodată ce vedea,

Ce vedea și nu credea?

O teleagă zugrăvită,

Pe dinuntru poleită

Cu doisprezece telegari,

Telegari cu coame mari,

Și-n teleagă sora lor

Înflorind ca un bujor!

„Bună ziua, frații mei.

Șapte puișori de zmei!

Dar unde vi-i cumnatul?

Ce mi-ați făcut bărbatul?"

„L-am trimis în iad de-a drept

Cu șapte paloșe-n piept,

Că nu-i vrednic să trăiască

Și cu noi să se rudească

Cine-n oardă păgânească

Nu știe să vitejească

Și nevasta să-și păzească!"

„Vai de mine! ce-ați făcut?

Vai de voi! n-ați priceput

Cum că Mogoș a glumit

Când de mine v-a grăit?"

Bine vorba nu sfârșea,

Lacrimi din ochi îi ieșea,

Lângă Mogoș ea cădea,

Cu brațele-l cuprindea,

Îl bocea, îl dezmierda,

Apoi sufletul și-l da

În capătul podului,

În ochii norodului!

Bujor

I

Frunză verde de negară,

A ieșit Bujor în țară![1]

Bate, pradă, nu omoară,

Pe ciocoi îi bagă-n fiare,[2]

Să-i dea bani de cheltuială

Și haine de primeneală.

Bujor iese, Bujor zice:

„Halal de tine, voinice!

Haideți, copii, după mine

Că știu calea-n codru bine

Și știu turme de berbeci,

Izvoare cu ape reci,

Și neveste frumușele

Și desagi cu rubiele!"

Ici în vale, colea-n vale

Sună-un glas duios cu jale,

Glas frumos de fată mare,

Bujor prinde-o sărutare!

Ici în vale, la pârâu,

Două fete spală grâu,

Bujor le ține de brâu!

Ici în vale, la fântână,

Două fete spală lână,

Bujor le strânge de mână!

Ici în valea lui Terinte,

Două fete culeg linte,

Bujor le scoate din minte!

II

Frunză verde de negară,

La Focșani, între hotară,

Este-un bordei cam plecat[3]

De copaci înconjurat.

Acolo-i Bujor culcat,

La Anița văduvița,

Ce-i dă vin tot cu vădrița

Și-l îmbată cu gurița!

„Anițico, draga mea!

Mult mi-e dor de-o floricea,

Floricică rumeoară

Care-o porți în buzișoară."

„Ștefănică Bujoraș!

Floricica da-ți-o-aș.

Na și na gurița mea

De-o sărută cât îi vrea.

Iar de băut, nu mai bea,

Că potira-i cât colea."

„Las' să vie că nu-mi pasă

Când mi-e paloșul pe masă

Și mândruța drăgăstoasă."

Sărutatul n-a sfârșit,

Potira c-a și sosit.

Luptat-a Bujor, luptat,

De potiră n-a scăpat!

III

Frunză verde de negară,

Pe Bujor mi-l duc prin țară

De-l arată ca pe-o fiară!

Și mi-l pun la închisoare,

Fără arme, fără soare!

Oliolio! codru frunzos,

Cât ești vara de frumos,

Iarna putrezești tu jos!

Ca tine Bujor în gros

Sta culcat cu fața-n jos.

IV

Frunză verde de negară,

Pe Bujor mi-l judecară,

La Divan îl întrebară,

Mulți creștini de-a omorât

Cât prin țară a hoțit?

Iar Bujor cruce-și făcea

Și cu dreptul răspundea:

„Mort de om eu n-am făcut,

Dar ciocoi mulți am bătut!"

„Ștefane Bujorule,

Unde-ți sunt averile

Ca să-ți scapi tu zilele?"[4]

„Le-am ascuns pe la copaci,

De-ajutor la cei săraci,

Să-și cumpere boi și vaci!"

V

Frunză verde de negară,

Bujor se suie pe-o scară...

Plâng săraci cu jale-amară,

Că nu-i scara domnilor

Și e scara hoților,

Calea neagră-a morților!

Jianul

N-ați auzit de-un Jian,

De-un Jian, de un oltean,

De un hoț de căpitan

Care umblă prin păduri

Cu doisprezece panduri,

Cu ghiebe și cu poturi?

El ia miei de la ciobani,

Armăsari de la mocani,

Fără plată, fără bani!

Și pândește la strâmtori

De despoaie negustori,

Și tot prinde la boieri

De-i curăță de averi!

Toți de dânsul că fugeau,

Toți de el se jeluiau

La domnul, la Caragea.

Domnul potiră-aduna,

După hoț el o mâna.

Iar Jianu-nțelegând

Cele ce-i treceau prin gând

Se-ndruma spre Olt fugând.

Când la Olt, Oltu-i umflat,

Că la munte l-a plouat:

„Măi române, măi podar,

Trage podișca de car

Să mă treci la cela mal

Cu viteazul ist de cal.

Trage podul mai de-a drept

Pân' nu-ți pun un glonte-n piept,

Nu-mi fii dușman și-mi fii frate

De nu vrei un glonte-n spate."

Dar podarul se gândea

Și cu lene se-ntindea.

Dacă vedea și vedea,

Jian rostul nu-și pierdea.

El se aruncă înot

Cu suflet, cu cal, cu tot.

Calu-n apă se lupta,

Iar Jianul cuvânta:

„Decât să mă rog de prost

Ca să deie podu-n rost,

Mai bine cu murgu-not

Că și el e pui de Olt.

Decât să mă căciulesc,

Mai bine să haiducesc!

Hai, voinice murguleț,

Nu mai face părul creț,

Hai la Slatina-n județ,

Unde gazda ne-om afla

Ș-amândoi ne-om răsufla!"

Când la gazdă el sosea,

Ce vedea și ce-auzea?

Potira gazda lega,

De Jian o întreba.

„Haide iar, murgule, hai,

Hai la munte sus, pe plai,

Să scăpăm de chiu, de vai!"

Fugea murgul cât fugea,

Dar potira-l ajungea,

Pe Jianu mi-l prindea

Și-l ducea la Caragea.

Vai! sărmanul voinicel!

Sărăcuț, amar de el!

Căci pe loc mi-l judecară,

Cu lanțuri mi-l încărcară

Și-n ocnă mi-l aruncară.

Tunsul

Vestea-n țară a ajuns

De un hoț cu nume Tuns,

Că prin codri a ieșit

De șase-ntovărășit,

Toți voinici, aleși panduri,

Oaspeți ageri de păduri,

Ce se port din crâng în crâng,

Câți îl văd, de ei se plâng.

Că nici unde nu gândești,

Cu dânsul te întâlnești

Și-l auzi zicând cu bine:

„De unde vii, măi creștine?

Din ce sat, din ce oraș?

Luat-ai la drum răvaș

Să nu pătimești cevaș?

Te jur cu pistolu-n piept,

Spune mie tot cu drept,

De ai bani mai multicei,

Dă-mi jumătate din ei,

Că-ți dau la mână răvaș

Să nu rămâi păgubaș,

Și cu vreme de-oi trăi,

Pân-într-unul ți-oi plăti,

Dar cumva de-oi muri eu,

Ți-i va plăti Dumnezeu!"

Vai! sărmanul voinicel!

Sărăcuț, amar de el!

Căci păcatul l-a gonit,

Cu moarte l-a pedepsit!

Dragoș

I

Dragoș, mândru ca un soare,

A plecat la vânătoare.

Ghioaga și săgeata lui

Fac pustiul codrului!

Cerbul moare, urșii per

Și vulturii cad din cer...

Iată că-ntr-o dumbrăvioară

El zărește-o căprioară,

Fiară blândă de la munte,

Cu steluță albă-n frunte

Și cornițe subțirele

Și copite sprintenele.

Căprioara cum îl simte

Lasă locurile strimte,

Fuge, saltă, zboară, pere,

Ca un vis, ca o părere;

Iară Dragoș înfocat

O gonește nencetat.

Zi de vară cât de lungă,

Vânătorul o alungă,

Ș-amândoi se perd de vii

În codri merei pustii!

II

Iată, mări, că deodată

O poiană se arată,

Înverzită, înflorită

Și de lume tăinuită.

Iar pe iarbă-n poieniță

Cântă-o albă copiliță,

Cu ochi dulci, dismierdători

Și cu sânul plin de flori.

Căprioara, cât o vede,

Zboară vesel, se răpede

Și îi cade la picioare

Pe-un covor de lăcrimioare.

Cât viteazul o zărește,

Pe loc stă și se uimește!

Uită blânda căprioară

Și săgeata ce omoară!

Uită draga vânătoare,

Uită lumea de sub soare!

III

„Copiliță! zice el

Rezemat de-un stejărel.

Ești tu zâna ăstui plai,

Sau o floare de la rai?”

„Dragoș, Dragoș, frățioare,

Nu sunt zână, nu sunt floare,

Dar am suflet fecioresc

Și Moldova mă numesc.

Mult e mult de când te-aștept

Să-mi alin dorul din pept,

Că de Domnul sunt menită

Ca să fiu a ta ursită!”

„O, Moldovo-ncântătoare,

Gingașă fărmecătoare!

Iată, arcu-mi vitejesc

Lângă tine-l răsădesc,

Ca să deie pân-în zori

Crengi cu frunze și cu flori,

Și cu-acele crengi frumoase

Să-mpletim cununi voioase,

Una ție, una mie,

Pentru-a noastră cununie!”

IV

A doua zi ei plecară

Și prin codri apucară,

Amândoi îmbrățișați,

Cu flori mândre-ncununați.

Dealuri multe ei suiră,

Multe dealuri coborâră,

Pân-în valea ce-nverzită,

De-un râu luciu răcorită.

Copilița-nveselea

Și din gură-așa grăia:

„Dragoș, Dragoș, frățioare,

Lasă ochii tăi să zboare

Peste dealuri și câmpii

Păscute de erghelii,

Peste văi, peste grădini

Unde zbor mii de albini,

Peste ape curgătoare

Și dumbrăvi răsunătoare.

Cât pământ tu vei videa,

E cuprins de zestrea mea!

Ș-acea dalbă de moșie

Toată-n veci a ta să fie,

Ca să fie-n veci scăpată

De o fiară-nfricoșată,

De un zimbru fioros

Care-o calcă-n sus și-n jos.”

V

Bine vorba nu sfârșea,

Din râu iată că ieșea

Zimbrul aprig ca un zmeu,

Cu lungi coame ca de leu,

Și cu coarne oțelite,

Și cu aripi la copite.

Fiara cruntă și turbată

Pleca fruntea lui cea lată

Și sărind, mugind, da zor

Peste mândrul vânător.

Iară Dragoș s-ațintea

Și, cel zimbru cum venea,

Ghioaga-n frunte-i arunca,

Fruntea-n două-i despica!

Apoi capul îi tăia,

Într-o lance îl punea

Și pleca în veselie

Pe frumoasa lui moșie,

De păgâni să o ferească

Și ca domn să o domnească!

Movila lui Burcel

Într-o zi de sărbătoare,

Într-o zi cu mândru soare

Care lumea-nveselea

Și cu aur o-nvelea,

Iată, mări, se ivea,

Ca alt soare strălucea

Domnul Ștefan cel vestit,

Domnul cel nebiruit!

El pe cal încăleca

Și cu mulți voinici pleca

De la scara curții lui

La biserică-n Vaslui.[2]

Clopotele răsunau,

Steagurile-i se-nchinau,

Armăsarii spumegau,

Frâiele și le mușcau,

Iar poporul tot striga:

„Să trăiești, măria-ta!"

Când aproape de intrare,

Ce s-aude-n depărtare?

Glas de om chiuind tare:

„Hai, ho, ța, ho, Bourean,

Trage brazdă pe tapșan."

Ștefan-vodă se oprea

Și din gură-așa grăia:

„Auzit-ați, auzit

Glas de român necăjit?

Într-o clipă să-l găsiți,

Și cu el aici să fiți."

Cinci panțiri se alegeau,

Pe Vaslui în sus mergeau

Pân' zăreau într-o movilă

Un român arând în silă

Și movila brăzduind

Și din gură chiuind:

„Hai, ho, ța, ho, Bourean,

Trage brazdă pe tapșan!"

Cei panțiri descălecară,

Pe român îl ferecară,

La Vaslui îl aduceau

Și la Domnul mi-l duceau:

„Măi române, să n-ai teamă,

Spune nouă cum te cheamă?"

„Teamă n-am că sunt român!

Teamă n-am, că-mi ești stăpân!

Tu ești Ștefan domn cel mare

Care-n lume seamăn n-are

Și eu sunt Șoiman Burcel,

Puișor de voinicel!"

„Să trăiești dacă n-ai teamă!

Dă-ne nouă bună seamă

Cum de te-ai păcătuit

Să te-apuci de plugărit,

Tocma-n zi de sărbătoare,

Tocma-n timp de închinare?"[3]

„Doamne, pun mâna la piept

Și mă jur să-ți spun cu drept.

Pân-a nu-ajunge plugar

Aveam falnic armăsar

Și o ghioagă nestrujită

Cu piroane țintuită,

Care când o învârteam

Proașcă prin dușmani făceam,

Câte opt pe loc turteam!

Alelei! pe când eram

Om întreg de mă luptam,

Mulți păgâni am mai stricat!

Multe capete-am fărmat

De tătari și de lifteni

Și de falnici ungureni!

Iar în loc la Războieni[4]

Mi-a căzut ghioaga din mână

De o sabie păgână:

Dar n-a căzut numai ea,

A căzut și mâna mea

Cu păgânu-alăturea!...

De-atunci n-am ce să mă fac

C-am ajuns un biet sărac,

Nici n-am casă, nici n-am plug,

Nici juncani ca să-i înjug!

Toată vara m-am rugat

De bogații cei din sat

Să-mi dea plugul ca să ar...

Mi-a fost ruga în zadar.

Atunci, Doamne, mă-ntorsei,

La tătari că mă dusei,

Un plug mare că prinsei,

Și c-un bou îl înjugai

Și de lucru m-apucai,

Că săracul n-are soare,

Nici zile de sărbătoare,

Ci tot zile lucrătoare!"

Domnul Ștefan l-asculta

Și din gură cuvânta:

„Măi Burcele, fătul meu!

Iată ce hotărăsc eu:

Ia-ți un plug cu șase boi

Și mergi bogat de la noi.

Ia-ți movila răzășie

Ca s-o ai de plugărie,

Dar în vârfu-i să te-așezi,

Ca stejar să priveghezi,

Și tătarii de-i vedea

C-au intrat în țara mea,

Tu să strigi cât ce-i putea:

Sai, Ștefane, la hotare

C-a intrat sabie-n țară![5]

Atunci eu te-oi auzi,

Ca un zmeu m-oi repezi

Și nici urmă-a rămânea

De tătari în țara mea!"

Ștefan Vodă și șoimul

Ș T E F A N

Șoimule, șoimuț ușor,

Fă-te roată sus în zbor.

Ce se vede la hotare

De s-aude zgomot mare?

Ș O I M U L

Ștefane! viteazul meu!

Zău! de altul c-ar fi rău,

Iar de tine mult e bine

Că tu ești șoiman ca mine.

De jur împrejurul tău

Năvălesc dușmani mereu,

Te calc ungurii făloși

Și lifteni necredincioși,

Te calc hanii tătărești

Și urdiile turcești!

Ș T E F A N

Las' să vie, las' să vie

Să se deie pradă mie!

Moartea-i paște ca o turmă,

Păcatu-i mână din urmă.

Mulți au mai venit la noi,

Puțini s-au dus înapoi,

Că-s român cu patru mâini

Și am leacuri de păgâni:

De tătari am o săgeată,

De turci pala mea cea lată,

De lifteni un buzdugan

Și de unguri un arcan.

Cântecele lui Ștefan Vodă

Ștefan, Ștefan, Domn cel mare

Seamăn pe lume nu are

Decât numai mândrul soare!

Din Suceava când el sare,

Pune pieptul la hotare

Ca un zid de apărare!

Brațul lui fără-ncetare

Bate hoardele tătare,

Bate cetele maghiare,

Bate leși din fuga mare,

Bate turci pe zmei călare

Și-i scutește de-ngropare.

Lumea-ntreagă stă-n mirare,

Țara-i mică, țara-i tare

Și dușmanul spor nu are.

A L T U L

Ștefan, Ștefan, Domn cel mare,

În Suceava cuibu-și are

Ca un șoim voinic și tare.

Din Suceava când el sare

Zi și noapte, de călare,

Se bate-n patru hotare.

Pe tătari îi căsăpește,

Pe unguri îi pârjolește,

Și pe turci îi risipește.

Iar pe leși cu chica tare

Îi avântă-n spânzurare,

Și-i înjugă ca să are!

Bogdan

I

II

Nuntașii încălecau,

Cu Bogdan vesel plecau,

Ei plecau pe la Sân-Petru.

Ș-ajungea pe la Sân-Metru[3]

La liteanul cel bogat

Și de lege lepădat.

Iar liteanul de-i vedea

Poarta curții închidea

Și-n lanțuguri o lega

Și din gură-așa striga:

„Care este mirele,

Mirele, ginerele,

Sară el zidurile,

Să deschidă porțile!"

Cât Bogdan îl auzea,

De sârg mi se repezea,[4]

Calul își înfierbânta

Ș-un răpez voinic îi da.

Calul rândunel zbura

Și în curte că era!

Iar în curte cum sărea,

Bogdan timpul nu pierdea,

Poarta curții deschidea

Și nuntașii toți intra.

Liteanul că se mira

Și mustața-și răsucea[5]

Și din gură iar zicea:

„Care este mirele,

Mirele, ginerele,

Sară el teancurile

Să-și ia postavurile!"

Cât Bogdan îl auzea,

Calul iar își repezea,

Peste teancuri el zbura,

Apoi le desfășura,

Și le da pe la nuntași

Care-n lupte sunt fruntași,

Cum era și nuntașul

Așa-i da și postavul.

De era el nălțișor,

Îi da postav roșior,

Să fie strălucitor.

De era el medior,

Îi da postav gălbior,

Ca să-l prindă binișor.

De era el mititel,

Îi da postav albăstrel,

Ca să se mândrească-n el!

III

Liteanul se bucura,

El în casă că intra,

Lui Bogdan că arăta

Trei copile tot de-un stat,

Tot de-un chip asemănat.

Albe gingașe tustrele

Ca trei flori de viorele.

Domnul tânăr le privea,

Cu ochi dulci care sticlea,

Iar liteanul mi-i zicea:

„Care este mirele,

Mirele, ginerele

Cunoască-și el mireasa,

Cunună-se cu dânsa!"

Bogdan mintea nu-și pierdea,

Inel din deget scotea,

Pe covor îl arunca

Și din gură cuvânta:

„Care-mi este mireasa,

Să mă iubesc cu dânsa,

Culeagă-mi ea inelul,

Inelul cu degetul,

Căci am sabia-nsetată

Ce dorește cap de fată".

Din trei două nici mișca,

Iar mireasa se pleca,

Pe covor îngenunchea,

Ca o floare se-ndoia,

Și inelul culegea

Și-n degețel și-l punea.

Ochii mirelui sticlea,

Inima-i se-nveselea.

El mireasa-și ridica,

Pe ochi dulce-o săruta

Și pe brațe mi-o purta

Și-n rădvan că o punea

Și spre țară purcedea.

După ei încă venea

Car mare cu druștele,[6]

Grădina cu florile

Și o sută de nuntași,

Toți aleși din tabarași.

Ei plecau pe la Sân-Metru

Ș-ajungeau pe la Sân-Petru

Și pe loc cât ajungeau,

Mândră nuntă că făceau,

Vestele de se duceau

La vecini și-n depărtări,

Peste nouă țări și mări!

Iordachi al Lupului

I

Jos, pe apa Prutului,

În ținutul Hușului

La casele Lupului[2]

Mers-a ura Domnului!

Mers-a ura și lovit-a,

Pe Iordache prăpădit-a!

El cu Domnul se-nvrăjbea

Și călare pribegea

Pe drumul Bugeacului,

Scăparea pribeagului,

Și cu bine el sosea,

Adăpost el își găsea

La saraiul Hanului,

Cumnatul sultanului.

Frunză verde măcieș,

Mare groază-i sus, la Ieși,

De Iordache c-a să vie

Să aducă grea urgie

De tătari cumpliți grămadă

Să le deie țara-n pradă!

Boierii se adunară

De la târg și de la țară

Și trei zile se vorbiră,

Trei zile se sfătuiră

Lui Iordache, să-l înșele,

Trimițându-i măgulele

Ș-un poclon de zece pungi,[3]

Patru șaluri tot în dungi,

Două scurte, două lungi.

Ș-un fugar frumos, domnesc,

De soi bun, moldovenesc,

Și o carte mare-nchisă

Ca de la Domnie scrisă,

O hârtie-nșelătoare,

Poftitoare, rugătoare,

Ca să vie-Iordache-acasă

La Maria cea frumoasă.

Iar de-i trebuie domnie,

I-o dă Vodă cu frăție,

Între ei pace să fie!...

Iordăchel se-nveselea,

Iară hanul îi grăia:

„Zece zile mai așteaptă

Ca să ai tu parte dreaptă,

Căci am scris la-mpărăție

Pentru-un firman de domnie,

Ori de nu, ia-ți oastea mea

Și cu dânsa fă ce-i vrea."

„Ba, eu oastea n-oi lua,

Că țara m-a blestema.

Cine-aduce oaste-n țară

Sub blestemul țării piară!"[4]

Astfel dac-a cuvântat,

Cu hanul s-a sărutat

Și spre țară a plecat

Cu Marin și cu Ciocan,

Cu Lisandru cel bălan,[5]

Și cu Zaria, bun viteaz

Ce-i cam negru pe obraz.

Toți cu inimile drepte,

Slugi viteze și-nțelepte;

Oameni buni și credincioși

Ce-s la masă rușinoși,

Dar la luptă hărțăgoși!

II

Vinerea spre sâmbăta,

El Măricăi s-arăta

Și cu drag o săruta

Mulțumind lui Dumnezeu

C-a sosit la locul său...

Dar în lume cine știe

Azi și mâini ce-o să mai fie!...

Iată-un grec, unul Zoilă,

Om de vrajbă și de silă,

Un trimis de la domnie,

(Negre zilele să-i fie!)

Olăcește se ducea

Și la domn știre făcea

C-a sosit Iordache-acasă

La Maria cea frumoasă!

Frunză verde alunică,

Grea pulbere se ridică

De la Ieși înspre Milești,[6]

Iar printr-însa ce zărești?

Arnăuți cu șușanele,

Cu argint pe la oțele.

Lefegii și darabani

Cu-ai lor mândri căpitani.

Iordăchele, te ferește,

Cursă rea ți se gătește!

Cei ce vin călări la tine

Nu vin ca să se închine,

Ci vin cu porunci domnești

Și cu gânduri dușmănești.

Frunză verde porumbică!

Drăgălașa de Marică

Pe Iordache mi-l trezea

Și din gură-așa-i grăia:

„Hai, frate, la biserică

De sfânta Duminică,

Că de când ai pribegit

Sufletul nu ți-ai grijit!"

Iordăchel se întindea

Și cu lene răspundea:

„Mergi, Marico, dumneata,

Că eu nu mă pot scula,

Drumul lung m-a obosit,

Calul greu m-a ostenit!"

Iată, mări, cum vorbea

Că fereastra se izbea

Și cădea jos la pământ

Fără suflare de vânt.[7]

Ș-o icoană poleită

Trăsnea făr-a fi lovită.

Maria se-nspăimânta,

Iordache se întrista,

Dar pe gânduri mult nu sta,

Că Lisandru-i aducea

Carte mare și-i zicea:

„O ceată de oameni mulți,

Lefegii și arnăuți,

A sosit aici din sus

Ș-astă carte ți-au adus

Cu poftire boierească

Să mergi la curtea domnească,

Dar ascultă-mă pe mine,

Căci ce simt eu nu-i a bine.

Tu ești mare cât un domn,

Iar de ai minte de om,

Hai cu toți să-ncălecăm,

Arnăuții s-alungăm

Și de drum să ne cătăm,

Spre Bugeac să apucăm,

Pe hanul să-l ridicăm

Și foc Ieșului să dăm."

Iordăchel nu-l asculta

Și din gură cuvânta:

„Ba, m-oi duce la domnie

Că chiar domnul mă îmbie

Și se jură că va face

Tot ce-oi vrea ca să

mă-mpace!"

III

Frunză verde de negară,

Pe cel drum în zi de vară,

Ce se vede strălucind

Și spre Ieși înaintând?

Un rădvan cu telegari,

Șese negri armăsari,

Și-n rădvanul boieresc

Un luceafăr pământesc,

Cu chip dulce femeiesc.

Iar pe lângă cel rădvan,

Călare pe-un năzdrăvan,[8]

Merge mândrul Iordăchel

Cu slugile după el:

Slugi cu inimile drepte,

Înțelepte și deștepte,

Ce-s la masă rușinoase,

Dar la luptă hărțăgoase.

Apoi venea după ei

Ceată de arnăuței,

Lefegii și darabani

Cu-ai lor mândri căpitani.

Ei la Ieși cât ajungea,

Iordache la domn mergea,

Dar domnul cât îl vedea,

De mânie s-aprindea

Și striga: „Jos pe covor,

Tăiați-i capul din zbor."

Un călău se repezea,

Iataganu-și netezea,

Dar Iordache-l aștepta,

O palmă voinică-i da,

Cât călăul jos pica.

Apoi el se întorcea

La Lisandru de-i zicea:

„Ține tu sabia mea

De-mi taie capul cu ea,

Că nicicum nu m-a durea."

Iar Lisandru, oftând greu,

Răspundea: „Stăpânul meu!

Pâinea, sarea ți-am mâncat,

Nu mă vârî la păcat!"[9]

Din nou vodă poruncea,

Arnăuții se-mbrâncea,

Pe Iordache s-aruncau,

De păr lung îl apucau,

Pe covor îl întindeau

Și din zbor capu-i tăiau.

Capul se rostogolea,

În sânge se tăvălea

Și pe scări se cobora

Și-n rădvan apoi sărea.

Iar Marica, vai de ea!

Capu-n brațe apuca

Și plângând la el căta,

Și bocind îl săruta,

Când pe frunte, când pe gură,

Când pe gât, la-ncrestătură.

„Alei! Doamne! striga ea,

Facă-se pe vrerea mea!

Doamna ta să văduvească,

Neamul tău să calicească,

Târgul tău întreg să ardă

Și domnia-ți să se piardă!..."

Frunză verde siminoc,

La Ieși arde mare foc.

Bate para prin Milești,

Zbor tăciunii la Lățești,

Scânteile-n Bărlănești,

Până pe la Ciocănești,

Și duc veste de-ngrozit

Că Iordache a pierit

Și că focul a zbucnit

Din blestemul cel cumplit!

Mănăstirea Argeșului

I

Pe Argeș în jos

Pe un mal frumos,

Negru-vodă trece[1]

Cu tovarăși zece,

Nouă meșteri mari,

Calfe și zidari,

Și Manole, zece,[2]

Care-i și întrece.

Merg cu toți pe cale

Să aleagă-n vale

Loc de mănastire

Și de pomenire.

Iată, cum mergeau

Că-n drum ajungeau

Pe-un biet ciobănaș

Din fluier doinaș,[3]

Și cum îl vedea

Domnul îi zicea:

„Mândre ciobănaș,

Din fluier doinaș!

Pe Argeș în sus

Cu turma te-ai dus,

Pe Argeș în jos

Cu turma ai fost.

Nu cumva-ai văzut

Pe unde-ai trecut

Un zid părăsit

Și neisprăvit

La loc de grindiș,

La verde-aluniș?"

„Ba, doamne,-am văzut

Pe unde-am trecut

Un zid părăsit

Și neisprăvit.

Câinii cum îl văd,

La el se repăd

Și latră-a pustiu

Și urlă-a morțiu."

Cât îl auzea,

Domnu-nveselea

Și curând pleca,

Spre zid apuca

Cu nouă zidari,

Nouă meșteri mari

Și Manole zece

Care-i și întrece.

„Iată zidul meu!

Aici aleg eu

Loc de mănastire

Și de pomenire.

Deci voi, meșteri mari,

Calfe și zidari,

Curând vă siliți

Lucrul de-l porniți,

Ca să-mi ridicați,

Aici să-mi durați

Mănastire naltă

Cum n-a mai fost altă,

Că v-oi da averi,

V-oi face boieri,

Iar de nu, apoi

V-oi zidi pe voi,

V-oi zidi de vii

Chiar în temelii!"

II

Meșterii grăbeau,

Sferile-ntindeau,

Locul măsurau,

Șanțuri largi săpau,

Și mereu lucrau,

Zidul ridicau,

Dar orice lucra

Noaptea se surpa![4]

A doua zi iar,

A treia zi iar,

A patra zi iar

Lucrau în zadar!

Domnul se mira

Ș-apoi îi mustra,

Ș-apoi se-ncrunta

Și-i amenința

Să-i puie de vii

Chiar în temelii!

Meșterii cei mari,

Calfe și zidari,

Tremurau lucrând,

Lucrau tremurând

Zi lungă de vară

Ziua pân-în seară,

Iar Manole sta,

Nici că mai lucra,

Ci mi se culca

Și un vis visa,

Apoi se scula

Ș-astfel cuvânta:

„Nouă meșteri mari,

Calfe și zidari!

Știți ce am visat

De când m-am culcat?

O șoapta de sus

Aievea mi-a spus

Că orice-am lucra

Noaptea s-a surpa

Pân-om hotărî

În zid de-a zidi

Cea-ntâi soțioară,

Cea-ntâi surioară

Care s-a ivi

Mâini în zori de zi

Aducând bucate

La soț ori la frate.

Deci dacă vroiți

Ca să isprăviți

Sfânta mănastire

Pentru pomenire,

Noi să ne-apucăm

Cu toți să jurăm

Și să ne legăm

Taina s-o păstrăm:

Ș-orice soțioară,

Orice surioară

Mâini în zori de zi

Întâi s-a ivi,

Pe ea s-o jertfim

În zid s-o zidim!"

III

Iată-n zori de zi

Manea se trezi,

Ș-apoi se sui

Pe grad de nuiele

Și mai sus, pe schele,

Și-n câmp se uita,

Drumul cerceta.

Când, vai! Ce zărea?

Cine că venea?

Soțioara lui,

Floarea câmpului!

Ea s-apropia

Și îi aducea

Prânz de mâncătură,

Vin de băutură.

Cât el o zărea,

Inima-i sărea,

În genunchi cădea

Și plângând zicea:

„Dă, Doamne, pe lume

O ploaie cu spume,

Să facă pâraie,

Să curgă șiroaie,

Apele să crească,

Mândra să-mi oprească,

S-o oprească-n vale

S-o-ntoarcă din cale!

Domnul se-ndura,

Ruga-i asculta,

Norii aduna,

Ceru-ntuneca

Și curgea deodată

Ploaie spumegată

Ce face pâraie

Și umflă șiroaie.

Dar oricât cădea

Mândra n-o oprea,

Ci ea tot venea,

Și s-apropia.

Manea mi-o vedea,

Inima-i plângea,

Și iar se-nchina,

Și iar se ruga:

„Suflă, Doamne,-un vânt

Suflă-l pe pământ,

Brazii să-i despoaie,

Paltini să îndoaie,

Munții să răstoarne,

Mândra să-mi întoarne,

Să mi-o-ntoarne-n cale,

S-o ducă de vale!"

Domnul se-ndura,

Ruga-i asculta

Și sufla un vânt

Un vânt pe pământ

Paltini că-ndoia,

Brazi că despoia,

Munții răsturna,

Iară pe Ana

Nici c-o înturna!

Ea mereu venea,

Pe drum șovăia

Și s-apropia

Și amar de ea,

Iată c-ajungea!

IV

Meșterii cei mari

Calfe și zidari,

Mult înveselea

Dacă o vedea,

Iar Manea turba,

Mândra-și săruta,

În brațe-o lua,

Pe schele-o urca,

Pe zid o punea

Și, glumind, zicea:

„Stai, mândruța mea,

Nu te speria,

Că vrem să glumim

Și să te zidim!"

Ana se-ncredea

Și vesel râdea.

Iar Manole ofta

Și se apuca

Zidul de zidit,

Visul de-mplinit.

Zidul se suia

Și o cuprindea

Pân' la gleznișoare,

Pân' la pulpișoare.

Iar ea, vai de ea!

Nici că mai râdea,

Ci mereu zicea:

„Manole, Manole,

Meștere Manole!

Ajungă-ți de șagă,

Că nu-i bună, dragă.

Manole, Manole,

Meștere Manole!

Zidul rău mă strânge,

Trupușoru-mi frânge!"

Iar Manea tăcea

Și mereu zidea.

Zidul se suia

Și o cuprindea

Pân' la gleznișoare,

Pân' la pulpișoare,

Pân' la costișoare,

Pân' la țâțișoare.

Dar ea, vai de ea,

Tot mereu plângea

Și mereu zicea:

„Manole, Manole

Meștere Manole!

Zidul rău mă strânge,

Țâțișoara-mi plânge,

Copilașu-mi frânge!"

Manole turba

Și mereu lucra.

Zidul se suia

Și o cuprindea

Pân' la costișoare,

Pân' la țâțișoare,

Pân' la buzișoare,

Pân' la ochișori,

Încât, vai de ea,

Nu se mai vedea,

Ci se auzea

Din zid că zicea:

„Manole, Manole

Meștere Manole!

Zidul rău mă strânge,

Viața mi se stinge!"

V

Pe Argeș în gios,

Pe un mal frumos,

Negru-vodă vine

Ca să se închine

La cea mănăstire,

Falnică zidire,

Mănăstire naltă

Cum n-a mai fost altă.

Domnul o privea

Și se-nveselea

Și astfel grăia:

„Voi, meșteri zidari,

Zece meșteri mari!

Spuneți-mi cu drept,

Cu mâna la piept,

De-aveți meșterie

Ca să-mi faceți mie

Altă mănastire

Pentru pomenire

Mult mai luminoasă

Și mult mai frumoasă!

Iar cei meșteri mari,

Calfe și zidari,

Cum sta pe grindiș,

Sus pe coperiș,

Vesel se mândreau

Ș-apoi răspundeau:

„Ca noi, meșteri mari,

Calfe și zidari,

Alții nici că sânt

Pe acest pământ!

Află că noi știm

Oricând să zidim

Altă mănăstire

Pentru pomenire,

Mult mai luminoasă

Și mult mai frumoasă.

Domnu-i asculta

Și pe gânduri sta,

Apoi poruncea

Schelele să strice,

Scări să le ridice.

Iar pe cei zidari,

Zece meșteri mari,

Să mi-i părăsească

Ca să putrezească

Colo pe grindiș,

Sus pe coperiș.

Meșterii gândeau

Și ei își făceau

Aripi zburătoare

De șindrili ușoare,

Apoi le-ntindeau

Și-n văzduh săreau

Dar pe loc cădeau,

Și unde picau

Trupu-și despicau.

Iar bietul Manole,

Meșterul Manole,

Când se încerca

De-a se arunca,

Iată c-auzea

Din zid că ieșea

Un glas nădușit,

Un glas mult iubit

Care greu gemea

Și mereu zicea:

„Manole, Manole,

Meștere Manole!

Zidul rău mă strânge,

Țâțișoara-mi plânge,

Copilașu-mi frânge,

Viața mi se stinge!"

Cum o auzea,

Manea se pierdea,

Ochii-i se-nvelea,

Lumea se-ntorcea,

Norii se-nvârtea,

Și de pe grindiș,

De pe coperiș,

Mort bietul cădea!

Iar unde cădea,

Ce se mai făcea?

O fântâna lină,

Cu apa puțină,

Cu apă sărată

Cu lacrimi udată!

Radu Calomfirescu

I

În oraș la București,

În curți nalte și domnești

Mândră masă e întinsă

Și de mari boieri cuprinsă.

Dar în mijloc cine șede?[1]

Mircea-vodă-n mijloc șede,

Și la dreapta lui se vede

Doi Căplești și trei Buzești

Zmeii Țării Românești,

Purtătorii oștilor

Și fruntea boierilor.

Ei toți beau, se veseleau

Și pe domn îl fericeau,

Dar când fu despre beție,

Despre dalba veselie,

Iată, nene, că sosea

Și la domn îngenunchea

Radul din Calomfirești,

Zmeul Țării Românești,

Cu sluga lui, cu Nedea,

Ce de mic îi tot dădea

Ajutor bun de putere

Și cuvânt de mângâiere:

„Domnule, măria-ta!

Fie cum oi cuvânta:

Îți aduc ție-nchinare,

Ca unui frate mai mare,

Și-ți doresc mereu să fii

Cu izbânzi și veselii.

Dar știi, Doamne, ori nu știi

Că tătarii m-au lovit

Și tătarii mi-au robit

Copilașii

Drăgălașii,

Măiculița

Drăgulița.

Rău mă doare inimioara

De copii, de soțioara,

Dar mă doare și mai tare

De măicuța ce mă are,

Că-i creștină și bătrână

Ș-a să-ajungă-a-fi cadână,

De râsul căpcânilor

Prin casa păgânilor.[2]

Rogu-te, măria-ta,

De vroiești a m-ajuta,

Dă-mi ajutor pe Buzești

Și pe cei tustrei Căplești,

Purtătorii oștilor

Și fruntea boierilor!"

Mircea-vodă-l asculta

Și din gură cuvânta:

„Alei! Radule mișel!

Mai așteaptă tu nițel,

Până ce vom ospăta,

Până ce ne vom culca,

Până ce ne vom scula,

Să văd ce vis om visa

Ș-apoi ajutor ți-om da!"

Radu buzele-și mușca

Și la față se schimba.

„Să trăiești, măria-ta!

Iar dacă te-oi aștepta

Până ce îi ospăta,

Și până ce te-i culca,

Și până ce te-i scula,

Să vezi ce vis îi visa,

Tătarii s-or depărta,

Păgubaș ei m-or lăsa!"

II

Radu iute-ncăleca,

După dușmani se lua

Cu sluga lui, cu Nedea,

Ce de mic îi tot dădea

Ajutor bun de putere

Și cuvânt de mângâiere.

Gonea el, mereu gonea,

Gonea, nu mai ostenea,

Nebăut și nemâncat,

De dor mare frământat.

Când a fost a treia zi,

Pe tătari el îi zări,

Atunci Nedea că grăi:

„Hei! stăpâne Radule,

Ascultă-mi povețele,

C-acum e pe vitejie,

Pe vinceală sau robie,

Taie tu marginile,

Eu să tai mijloacele;

Care-a scăpa de la mine

Să nu scape de la tine!"

În tătari ei se izbeau,

Vârtej de moarte făceau,

Și tăiau, nene, tăiau,

Pe tătari îi risipeau,

Și pe cei robiți scoteau

Și pe-acasă-i trimiteau.

Dar pe maică-sa bătrână

N-o găsea-n ceata păgână.

Radu-n scări se ridica,

Ca vulturul se uita

Peste câmpii Lăpușnii,

Peste câmpi merei pustii,

Și cum sta și cum ochea

Iată, nene, că zărea

Un cort mare și rotat,

Cât un cort de împărat;

Și-n cort zărea pe-un mârzac,

Un mârzac de la Bugeac

Care-n brațele-i strângea

O creștină ce plângea.

Fulger Radu se făcea,

Ca un fulger se ducea

Și la cort se repezea,

Pe mârzac îl reteza

Și în lance că-l lua,

Mort în câmp îl arunca,

Apoi vesel purcedea

Cu mă-sa și cu Nedea,

Ce de mic îi tot dădea

Ajutor bun de putere

Și cuvânt de mângâiere!

III

Iată la mijloc de cale,

La fântâna dintr-o vale,

Iată bună-mpreunare

Cu cinci voinicei călare,

Cu Buzești și cu Căplești

Zmeii Țării Românești!

„Noroc bun, și cale bună!

Ce vânt dulce vă adună

Și cu mine svă-mpreună?"

„Noi în cale ți-am ieșit

C-avem dor de hărățit.

1

Și la harță vitejească

Și la joacă războiască."

Ei la harță se luau,

Pe jurământ s-apucau,

Stăpânii să hărățească

Și slugile să-i privească!

Începea dar de călare

Harța cea din fuga mare,

Paloșele zângănind,

Sulițele învârtind,

Buzduganele ciocnind

Și din gură chiuind.

Când deodată cei Buzești

Și cu cei tustrei Căplești

Peste Radu năvăleau,

Cu cinci lănci îl străpungeau,

Apoi capul îi tăiau,

Pe-o tipsie îl puneau

Și la domnul îl duceau

Și cu toți așa grăiau:

„Alei! doamne, doamne Mirce!

Alei! doamne mult voinice![3]

Radu de-ar mai fi trăit,

Scaunul ți-ar fi răpit!

Iată capu-i, dă-l la corbi

Și copiii lui fă-i robi!"

Bine vorba nu sfârșeau,

Iată, nene, că veneau,

Sluga veche, moș Nedea

Cu măicuța Radului

La scaunul Domnului,

Și-amândoi îngenunchea

Și, plângând, maica zicea.

„Alei! doamne, doamne

Mirce,

Alei! doamne mult voinice!

Fă-mi dreptate, fă-ți dreptate,

Radu că ți-a fost bun frate,

Că eu, doamne, din păcate,

M-am iubit cu taica tău

De-am făcut pe Radul meu!"

Domnul Mircea greu ofta,

Pe bătrână o scula,

Mâna dreaptă-i săruta

Și pe loc dreptate-i da.

El boierii aduna

Și de moarte-i judeca.

Gâdele îi apuca,

Sus, la scară-i aducea,

Un covor le așternea,

În genunchi îi tot punea

Și mâneca-și sufleca,

Și pala și-o ridica,

Și capetele zbura,

Zburau pe scări de-a dura,

Când Buzești peste Căplești,

Când Căplești peste Buzești.

Oprișanul

I

Colo-n țara muntenească,

Țară dulce, românească,

Ca și cea moldovenească,

În oraș, la București

Sunt curți nalte și domnești,

Iar în curți o sală mare

Unde șede la prânzare

Mihnea-vodă cel cruntat

De boieri înconjurat.

„Boieri mari, boieri de rând!

(Zice domnul închinând)

Toți mâncați, cu toții beți

Și cu bine petreceți;

Numai unul poftă n-are

De băut și de mâncare,

Cantar Slutul, armaș mare!

Ori bucatele nu-i plac,

Ori de noi nu-i este drag!"

Boierimea-ncet râdea,

Iar Cantarul răspundea:

„Alei! doamne Mihnule,

Mihnule netihnule![1]

Alei! tu, stăpânul meu,

Lumina-te-ar Dumnezeu!

Bucatele tale-mi plac

Și de oaspeți îmi e drag,

Dar unde s-au pomenit,

S-au văzut și auzit

Două săbii într-o teacă,

Doi domni în țară săracă?

Măria-ta-n București,

Oprișanu-n Stoienești!

Ce-am văzut la Oprișanul

N-am văzut nici la sultanul,

Că el are-n câmp, la soare,

Mii și sute de mioare...

Ies în vară fătătoare;

Berbeci are sute-ntregi,

Cu cozile pe telegi,

Și ciobani tot înarmați,

Cu postavuri îmbrăcați,

De nu crezi că sunt ciobani,

Ci chiar neaoși căpitani.

Nu mi-e ciudă de asta

Cât mi-e ciudă de alta:

Oprișanul încă-și are

Herghelii în număr mare,

Două, trei, cinci mii de iepe

Tot alese și sirepe,

Pintenoage la picioare

Cu cergi albe pe spinare

Și cu doi mânzi fiecare.

Nu mi-e ciudă de asta

Cât mi-e ciudă de alta:

Oprișanul are-n sat

Ogari, copoi de vânat,

Cu zgărzi late, țintuite,

Pe la margini poleite,

Și mai are grajduri mari,

Cu cincizeci de armăsari,

Jumătate arăpești

Și ceilalți moldovenești!

Nu mi-e ciudă de asta

Cât mi-e ciudă de alta:

Scutarul lui Oprișan

N-are față de țăran,

Pe deasupra-i cu suman,

Dar pe trup are catan

Și cârligu-i de scutar

Nu-i de-alun, nici de stejar,

Ci de aur tot săpat

Cu pietre scumpe lucrat,

Și-n vârful cârligului

Sub mâna scutarului

Este-o piatră nestemată,

Ce plătește lumea toată!"

„De-i așa cum zici, Cantare,

Lasă prânzul, sai călare

Și-ntr-o fugă să te duci

Pe-Oprișanul să-l aduci

Cu toate podoabele,

Cu toate averile

Să-și dea socotelile!"

Astfel domnul poruncea!

Cantar vesel se ducea

La cel sat, în Stoienești,

Unde sunt averi domnești.

El acolo cum venea

Cu scutarul se-ntâlnea

Și porunca-i arăta

Și din gură cuvânta:

„Mihnea-vodă-n București

Face praznice domnești;

Toți boierii credincioși

Și de pace bucuroși

Lângă domn s-au adunat

Și pahare-au închinat,

Numai unul n-a venit,

Oprișanul cel vestit!

De-i vrăjmaș și om de ceartă,

Mihnea-vodă-acum îl iartă

Și-l poftește ca să vie

Ca un frate la domnie!"

II

Oprișanul credincios

Și de suflet omenos

Se pornea din Stoienești

Ș-ajungea la București

Noaptea pe la cântători

Pân-a nu răsări zori.

Mihnea-vodă adormit

Dormea pe-un pat aurit

În cămară-ntunecată

Tot cu șaluri îmbrăcată.

Dar deodată se trezea

Și la slugi așa grăia:

„Slugi, aprozi, copii de casă!

Voi dormiți și nu vă pasă

Soarele c-a răsărit

Și pe mine m-a trezit,

Dar voi oare nu gândiți

Când în somn vă leneviți

Că am țară de domnit

Judecăți de săvârșit

Și boieri de boierit?"

Toți aprozii se trezeau

Și lui vodă răspundeau:

„Rămâi, doamne, liniștit!

Soarele n-a răsărit,

Dar în locu-i a sosit

Oprișan din Stoienești

Cu averi împărătești.

El în curte a intrat,

De zăbrea a aninat

Un cârlig de împărat,

Cu pietre scumpe lucrat,

Ce lucește ca un soare

Într-o zi de sărbătoare.

Mihnea-vodă se scula,

Fața albă își spăla,

Barba neagră-și pieptăna,

La icoane se-nchina,

Apoi el se înarma

Și pe Oprișan chema:

„Oprișan din Stoienești!

Cu dreptul să ne grăiești

Ce-ai făcut de-ai adunat

Averi mari de împărat,

Încât nu numai averi,

Dar ai și scutari boieri?"

„Dumnezeu mi-a ajutat

Și eu mi le-am adunat

Din darul sfinției-sale,

Din mila măriei-tale!"

„Nu-l crede, măria-ta!

(Cantarul atunci striga).

El mie s-a lăudat

Ca avere-a adunat

Numai din puterea lui,

Nu din mila domnului.

Dar n-am ciudă de asta

Cât am ciudă de alta:

Oprișanul mi-a spus mie

Că așteaptă ca să-i vie

Firman de la-mpărăție

Să te scoată din domnie!"

Mihnea-vodă se-ncrunta

Și din gură cuvânta:

„Pân-a veni firmanul

Piară-ntâi Oprișanul!

Jos la poartă să-l duceți

Și capul să i-l tăieți!"

De vrăjmaș ce mult era,

Armașul se bucura.

Ca o fiară se-arunca,

Pe-Oprișanu-l apuca

Și pe scări îl îmbrâncea

Și la moarte mi-l ducea!

Când la poartă, frate, iată

Un rădvan că se arată,

Tras de șase telegari,

Negri, ageri armăsari

Cu cozi lungi și coame mari.

Iar înuntru o bătrână

Cu-o icoană sfântă-n mână

Și cu haine mohorâte

Și cu pletele albite.

Pe-Oprișan cât ea-l vedea,

Sus, la domnul se ducea,

Și-n genunchi trupu-și frângea

Și grăind amar plângea:

„Alei! doamne, fătul meu!

Nu te ierte Dumnezeu

Să omori pe Oprișanul

Că-i peri până la anul!

Știi tu, Mihneo, ori nu știi

Că-n ziua Sântei Marii

Era, doamne, ca să-ți vie

Firman de la-mpărăție

Să te scoată din domnie?

Ș-aveai parte de firman

Făr' de bietul Oprișan

Care-n cale i-a ieșit

Și-ndărăt l-a napoit

Dăruind chiar pe vizir

Cu-armăsari de la Misir,

Și cu pungi de bani o mie

Să te lase pe domnie!"

Oprișanca nu sfârșea,

Mihnea-n curtea lui ieșea

Poruncind la toți să saie

Pe-Oprișan ca să nu-l taie.

Dar Cantar, armașul mare,

Își făcuse răzbunare;

Și capul nevinovat

Zăcea-n țărnă aruncat

Lângă trupul răsturnat!

Vai de omul cu păcat!

De păcat e alungat

Și nu poate-a fi scăpat!

Vânzătorul de armaș

Fiară crudă, om pizmaș,

Fost-a gol legat la soare,

Și de mâini și de picioare,

Gol legat de cozi de iepe,

De patru iepe sirepe,

Care, când se opintiră,

În patru părți se izbiră

Și-n patru îl despărțiră!

Ștefăniță Vodă

I

Frunză verde meri crețești,

În oraș la București,

L-ale case mari domnești

De se văd în Stoienești,

Mândră masă e întinsă

Și de mari boieri cuprinsă.

Tot boieri de-a oștilor,

Puterea domniilor

Și groaza dușmanilor.

Iar în capăt cine șede?

Ștefăniță Domn se vede,

Dar nici bea, nici veselește,

Ci cu ochii lung privește

La copila Dihului,

Surioara Mihului,

Mihului voinicului

Din valea Cobiului.

Că e mândră ca o floare,

Și de ochi fermecătoare,

Și de suflet iubitoare,

Unde-o vede Domnul moare!

„Copiliță, drăguliță,

Cu sân alb de porumbiță,

Umple cupa mea de vin,

Ție, dragă, s-o închin

Ș-apoi cântă-mi viers de dor

Cu glas dulce, răpitor,

Cântă-ți, dragă, cântecul,

Că mi-e drag ca sufletul!"

Copilița se închină

Ca o floare de grădină

Și-i întinde-o cupă plină,

Apoi zice încetișor

Un viers dulce, plin de dor:

„Frunză verde stejărel,

Am un frate voinicel

Și mă tem amar de el!

Frunză verde măr domnesc,

Am un Domn care-l iubesc

Și de dânsul mă-ngrijesc.

Vai de mine' cum să fac

Pe-amândoi să mi-i împac,

Să-mi fie traiul pe plac!"

Copilița nu sfârșea

Și Domnul astfel grăia:

„Copiliță, mândruliță,

Cu sân alb de porumbiță,

Nu mai plânge, că-n curând

Împlini-voi al tău gând.

Voi, boieri ce ospătați,

Stați și nu mai închinați,

Cuvântul să-mi ascultați

Toți călări și înarmați

Cu săgeți, cu buzdugane,

Și la brâie cu arcane,

Ca să mergem despre soare

Să facem o vânătoare

După urși și căprioare,

După păsări gălbioare

Ce sunt bune de mâncare

Și plăcute la cântare!"

II

Frunză verde meri crețești,

În oraș la București,

L-ale case mari domnești

De se văd în Stoienești,

Mândră masă e întinsă

Și de mari boieri cuprinsă.

Tot boieri de-a oștilor,

Puterea domniilor

Și groaza dușmanilor.

Iar în capăt cine șede?

Ștefăniță Domn se vede,

Dar nici bea, nici veselește,

Ci cu ochii lung privește

La copila Dihului,

Surioara Mihului,

Mihului voinicului

Din valea Cobiului.

Că e mândră ca o floare,

Și de ochi fermecătoare,

Și de suflet iubitoare,

Unde-o vede Domnul moare!

„Copiliță, drăguliță,

Cu sân alb de porumbiță,

Umple cupa mea de vin,

Ție, dragă, s-o închin

Ș-apoi cântă-mi viers de dor

Cu glas dulce, răpitor,

Cântă-ți, dragă, cântecul,

Că mi-e drag ca sufletul!"

Copilița se închină

Ca o floare de grădină

Și-i întinde-o cupă plină,

Apoi zice încetișor

Un viers dulce, plin de dor:

„Frunză verde stejărel,

Am un frate voinicel

Și mă tem amar de el!

Frunză verde măr domnesc,

Am un Domn care-l iubesc

Și de dânsul mă-ngrijesc.

Vai de mine' cum să fac

Pe-amândoi să mi-i împac,

Să-mi fie traiul pe plac!"

Copilița nu sfârșea

Și Domnul astfel grăia:

„Copiliță, mândruliță,

Cu sân alb de porumbiță,

Nu mai plânge, că-n curând

Împlini-voi al tău gând.

Voi, boieri ce ospătați,

Stați și nu mai închinați,

Cuvântul să-mi ascultați

Toți călări și înarmați

Cu săgeți, cu buzdugane,

Și la brâie cu arcane,

Ca să mergem despre soare

Să facem o vânătoare

După urși și căprioare,

După păsări gălbioare

Ce sunt bune de mâncare

Și plăcute la cântare!"Când de zi se lumina,

Boierii se aduna

Și pe cai încăleca,

Și cu Domnul toți pleca,

Înspre munți la vânătoare,

După urși și căprioare,

După păsări gălbioare.

Și mergeau, frate, mergeau

Pân-în munți că ajungeau,

Iar când soarele-apunea,

Iată că se întâlnea

C-un cioban cu fluieraș

Și cu port de oltenaș.

Domnu-n cale-i se oprea

Și din gură-așa grăia:

„Ciobănaș cu fluieraș,

Puișor de oltenaș,

Cunoști calea codrului

De prin muntii Crișului?

Cunoști fagul Mihului

Din codrul Cobiului?"

„Cunosc calea codrului

Până-n fundul fundului,

Știu și fagul Mihului

Din codrul Cobiului".

„De știi locurile bine,

Nu mă-i duce tu pe mine?"

„Ba, te-oi duce eu pe tine

De-i lăsa tu oștile

Să-mi păzească oile,

Că de-oi pierde-o mielușea

Oi slugi un an pe ea,

Și de-oi pierde un mielușel

Oi slugi doi ani pe el".

Domnul oștile lăsa,

Cu ciobanul se lua,

Singur, singur, singurel

Pe o zare de muncel.

Iar ciobanul se-ndrepta

Către munți și mi-l purta

Pe cărări și pe potici

Ce-s călcate de voinici,

Prin hățiș, prin cărpiniș,

Unde nu-i loc de cârniș,

El mergea, frate, mergea

Pân' ce-n codru ajungea

Drept la fagul Mihului,

Lăcașul voinicului.

Când de fag s-apropia,

Ciobănașul se oprea

Și din gură-așa grăia:

„Iată fagul Mihului,

Mihului voinicului!

Iar pe Mihul dacă-l vrei,

Cată drept în ochii mei!"

III

Domnul drept la el căta,

Ochii lui se încrunta.

Iar ciobanul se schimba,

Gluga lui își arunca

Și deodată se-arăta

Cu zelar, cu buzdugan,

Cu haine de căpitan.

Apoi drept la Domn căta

Și-n glas mare cuvânta:

„Alei! Doamne din domnie!

Ieri ai fost dat la beție;

Astăzi veniși la trezie,

Dar n-ai prins la cuminție.

Ce păcate te-au împins

Paloșul de ți-ai încins?

Fostu-ți-a silă de tine

De te-ai luat după mine.

Ori că nu te-ai săturat

Pe-a mea soră c-ai furat

Și-ai făcut cu ea păcat

Făr-a te fi cununat?

Dar gândit-ai că păcatul

Își urmează vinovatul

Și că-n lume orice faptă

Are faptă și răsplată?"

Și cum sta și cum zicea

O frunză de fag smucea

Si-ntre buze o punea

Și suna hoțiș din ea.

Frunza-n patru că plesnea,

Codrul negru clocotea,

De-un lung chiot chiotea,

De-un greu tropot tropotea,

Ș-imprejuru-le deodată

Se ivea o mândră ceată,

O ceată de voinicei,

Lotri, puișori de zmei,

Cu căciule stogoșate,

Cu chebe roșii pe spate,

Și mustăți de varvaric

Cum stă bine la voinic.

Lângă el cât îi zărea,

Mihul astfel le grăia:

„Frații mei, neferii mei,

Lotri, puișori de zmei!

Îl vedeți voi pe ist om?

El e mare, căci e Domn,

Dar, cât e de Domn și mare,

Minte coaptă încă n-are!

Hai, copii, de mi-l luați,

Prin săbii să-l fluturați,

Dar nimic să nu-i stricați,

Cale bună să-i lăsați,

Că de-i Domnul priceput

E destul câte-a văzut

Ca să afle, ca să știe:

Cu Mihul nu-i de glumie!"

Domnul pe gânduri cădea

Ș-apoi astfel răspundea:

„Mihule, bujorule,

Frate, frățiorule!

Eu la mână ți-am picat,

Tu de moarte m-ai scăpat.

Când la mână mi-i pica,

Eu de moarte te-oi scăpa.

Vină mâini tu la domnie

Ca să vezi o cununie,

Cununia Domnului

Cu sora voinicului,

S-o fac mie soțioară,

S-o fac ție Domnișoară!"

Astfel Domnul cuvânta,

Și din codru se-nturna,

Iară codrul răsuna:

„Să trăiești, măria ta!"

Constantin Brâncovanul

Brâncovanul Constantin

Boier vechi și domn creștin,

De averi ce tot strângea

Sultanul se îngrijea

Și de moarte-l hotăra,

Căci vizirul îl pâra.

Într-o joi de dimineață,

Zi scurtării lui de viață,

Brâncovanul se scula,

Fața blândă el spăla.

Barba albă-și peiptăna,

La icoane se-nchina,

Pe fereastră-apoi căta

Și amar se spăimânta!

„Dragii mei, cuconi iubiți!

Lăsați somnul, vă treziți,

Armele vi le gătiți,

Că pe noi ne-a-nconjurat

Pașa cel neîmpăcat[2]

Cu-ieniceri, cu tunuri mari

Ce sparg ziduri cât de tari!"

Bine vorba nu sfârșea,

Turcii-n casă iurușea,

Pe tuspatru mi-i prindeau

Și-i duceau de-i închideau

La Stambul, în turnul mare[3]

Ce se-nalță lângă mare,

Unde zac fețe domnești

Și soli mari împărătești.[4]

Mult acolo nu zăcea,

Că sultanu-i aducea

Lângă foișorul lui

Pe malul Bosforului.

„Brâncovene Constantin,

Boier vechi, ghiaur hain!

Adevăr e c-ai chitit

Pân-a nu fi mazilit,

Să desparți a ta domnie

De a noastră-mpărăție?

Că de mult ce ești avut,

Bani de aur ai bătut[5]

Făr-a-ți fi de mine teamă,

Făr-a vrea ca să-mi dai seamă!"

„De-am fost bun, rău la domnie,

Dumnezeu singur o știe;

De-am fost mare pe pământ,

Cată-acum de vezi ce sânt!"

„Constantine Brâncovene!

Nu-mi grăi vorbe viclene.

De ți-e milă de copii

Și de vrei ca să mai fii,

Lasă legea creștinească

Și te dă-n legea turcească."

„Facă Dumnezeu ce-a vrea!

Chiar pe toți de ne-ți tăia,

Nu mă las de legea mea!"

Sultanul din foișor

Dete semn lui imbrohor.

Doi gelați veneau curând,

Săbiile fluturând,

Și spre robi dacă mergeau,

Din cuconi își alegeau

Pe cel mare și frumos,

Și-l puneau pe scaun jos,

Și cât pala repezea,

Capul iute-i reteza!

Brâncovanul greu ofta

Și din gură cuvânta:

„Doamne! fie-n voia ta!"

Cei gelați iarăși mergeau

Și din doi își alegeau

Pe cel gingaș mijlociu,

Cu păr neted și gălbiu,

Și pe scaun îl puneau

Și capul îi răpuneau!

Brâncovanul greu ofta

Și din suflet cuvânta:

„Doamne! fie-n voia ta!"

Sultanul se minuna:

Și cu mila se-ngâna

„Brâncovene Constantin,

Boier vechi și domn creștin!

Trei cuconi tu ai avut,

Din trei doi ți i-ai pierdut,

Numai unul ți-a rămas.

Cu zile de vrei să-l las,

Lasă legea creștinească

Și te dă-n legea turcească!"

„Mare-i Domnul-Dumnezeu!

Creștin bun m-am născut eu,

Creștin bun a muri vreu...

Taci, drăguță, nu mai plânge

Că-n piept inima-mi se frânge,

Taci și mori în legea ta

Că tu ceru-i căpăta!"

Imbrohorul se-ncrunta,

Gelații se nainta

Și pe blândul copilaș,

Dragul tatei fecioraș,

La pământ îl aruncau

Și zilele-i ridicau.

Brâncovanul greu ofta

Și cu lacrimi cuvânta:

„Doamne! fie-n voia ta!"

Apoi el se-ntuneca,

Inima-i se despica,

Pe copii se arunca,

Îi bocea, îi săruta,

Și turbând apoi striga

„Alelei! tâlhari păgâni!

Alei! voi feciori de câini!

Trei cuconi ce am avut,

Pe tustrei mi i-ați pierdut,

Dare-ar Domnul-Dumnezeu

Să fie pe gândul meu

Să vă ștergeți pe pământ

Cum se șterg norii la vânt,

Să n-aveți loc de-ngropat,

Nici copii de sărutat!"

Turcii crunt se oțereau

Și pe dânsul tăbărau,

Haine mândre-i le rupeau,

Trupu-i de piele jupeau,

Pielea cu paie-o umpleau,

Prin noroi o tăvăleau,

Și de-un paltin o legau

Și râzând așa strigau:

„Brâncovene Constantin,

Ghiaur vechi, ghiaur hain!

Cască ochi-a te uita

De-ti cunoști tu pielea ta?"

„Câini turbați, turci, liftă rea!

De-ți mânca și carnea mea,

Să știți c-a murit creștin

Brâncovanul Constantin!"

Cântecul lui Mihai Viteazul

Auzit-ați de-un oltean,

De-un oltean, de-un craiovean

Ce nu-i pasă de sultan?

Auzit-ați de-un viteaz

Care veșnic șade treaz

Cât e țara la necaz?

Auzit-ați de un Mihai

Ce sare pe șapte cai

De strigă Stambulul vai?

El e Domnul cel vestit

Care-n lume a venit

Pe luptat și biruit.

Spuie râul cel oltean,

Spuie valul dunărean

Și codrul călugărean

Câte lupte au privit,

Câte oști au mistuit

Câte oase-au înălbit?

Mulți ca frunzele de brad,

Ca nisipul de pe vad,

Ca gemetele din iad!

Spuie corbii munților

Și fiarele codrilor

Care-a fost nutrețul lor?

Fost-au leșuri tătărești

Și turcești și ungurești

Date-n săbii românești!

Alelei! Mihai, Mihai!

Căci de noi milă nu ai,

Să ne scapi de-amar și vai!

Visul lui Tudor Vladimirescu

„Tudor, Tudor, Tudorel,

Dragul mamei voinicel!

De când mama ți-ai lăsat

Și olteni ți-ai adunat

Pe ciocoi să-i prinzi în gheară

Și s-alungi grecii din țară,

Mult la față te-ai schimbat

Și mi te-ai întunecat!

Spune, maică, ce te doare

Ca m-oi face vrăjitoare

De alean să te descânt,

Să calci vesel pe pământ.”

„Alei, maică! alei, dragă!

Curând visul mi-l dezleagă,

Că știi, maică! am visat

Buzduganu-mi fărâmat!

Sabia-mi cea bună, nouă

Am visat-o ruptă-n două,

Pușca mea cea ghintuită

Am visat-o ruginită!

Maică! pistoalele mele

Le-am visat făr' de oțele,

Apoi încă-am mai văzut

Șarpe galben prefăcut

Ce purta coarne de țap

Și creastă roșie-n cap,

El avea ochi vânzător,

Avea grai lingușitor

Și mă tot ruga mereu

Să mă duc la cuibul său.”

„Ba, ferească Dumnezeu,

Să nu te duci, fătul meu,

C-acel șarpe veninos

E vreun dușman ticălos,

Vreun hoț volintiraș

Și la inimă vrăjmaș.”

„Maică, măiculița mea,

Cum să scap de cursă rea?

Căci un glas prevestitor

Îmi tot spune c-am să mor”

„Dar să mori, drăguțul meu,

Facă ce-a vrea Dumnezeu!

Dar să știi tu de la mine

Că-un român voinic ca tine

Pân ce cade, pân' ce moare

Calcă șerpii în picioare,

Căci de-un șarpe-nveninat

I se iartă un păcat.”

Horea și Cloșca

Horea, Cloșca-s la un loc

Ș-au aprins un mare foc

Și cântă voios în joc:

„Pe cel câmp pustiu și-ntins

Arde-un foc de noi aprins.

Las' să ardă și să crească,

Ca-i în țara ungurească!

Trageți hora ca să joc

La lumina celui foc!

Ungurean, musteață lungă!

Zis-am morții să te-ajungă!

Zis-am parăi să te ardă,

Zis-am crucii să te piardă,

Trageți hora ca să joc

La lumina celui foc!

Ungurean, câine turbat!

Multe-n lume ți-am răbdat,

Dar venit-a timpul meu

Ca să mă răzbun și eu!

Trageți hora ca să joc

La lumina celui foc!

Cum răcnesc jivinele!

Cum s-aprind slăninele!

Cum ard toate satele

De-și curăț păcatele!

Trageți hora ca să joc

La lumina celui foc!

M-am suit la munte-n zori

Ș-am prins fulgerul din nori,

Și de sus din înălțime

L-am izbit în ungurime!

Trageți hora ca să joc

La lumina celui foc!"

Horea, Cloșca, la un loc,

Părăsiți de-al lor noroc,

Ard, cântând voios în foc!

Cântece din Basarabia

I

Frunză verde de ovăs

Floricică de pe șes!

Te-am îndrăgit de pe mers,

Că ți-e mersul legănat,

La inimă m-a secat!

Floricică, floare-albastră

Răsărită-n calea noastră,

Năltișoară, subțirea,

Tocmai pe potriva mea,

Cărăușii te-or călca.

Te-or călca și te-or strica,

La inimă m-or seca.

Floricică, floricea,

Vină pe inima mea,

Lângă mine să-nflorești,

De pas rău să te ferești,

Sufletul să-mi răcorești!

II

Frunză verde baraboi,

Ne-a făcut maica pe doi,

Unul mercuri, unul joi

Ș-a umplut lumea cu noi.

Ș-am avut o surioară

Ce-a umplut lumea de pară!

Maica s-a luat prin țară

Să ne strângă grămăjoară.

Să ne deie-n Bălți la școală[2]

(Mai bine-am muri de boală!),

Moscălește să-nvățăm

Și la oaste să intrăm!

Moscălește-oi învăța

Când eu limba mi-oi uita,

Când a crește grâu-n tindă,

Ș-a ajunge spicu-n grindă,

Când a crește grâu-n casă

Ș-a ajunge pâine-n masă!

III

Zi și noapte vicolește,

Nevastă, nevastă!

Dorul tău mă prăpădește,

Nevastă, nevastă!

Casa ta-i descoperită,

Mie-mi pare șindilită,

Casa ta e dezvelită,

Mie-mi pare poleită.

Când mă uit la casa ta,

Mi se rupe inima.

Când îți zăresc umbletul,

Rău îmi arde sufletul!

IV

Frunză verde de măslină,

Trecui Nistrul, apă lină,

Să vedem pâinea de-i bună

Ca și-n țara mea străbună.

Fie dulce ca și mierea

Mie-mi pare că-i ca fierea.

V

Frunză verde poamă coarnă,

Astă iarnă era iarnă

Și ningea și vicolea,

Bădița la noi venea,

Dar acu-i senin și bine

Și bădița nu mai vine.

Ori de mine-i s-a urât,

Ori cazaci l-au omorât,

Arză-i focul la un loc,

Cum arde pieptu-mi în foc!

VI

Floare, floricea,

Mai zi, puica mea,

Cum ziceai aseară

Pe din jos de moară.

Cum ziceai, ziceai,

Inima-mi rupeai,

Mai zi încă-o dată

Și mi-o rupe toată!

VII

Cine vede și pricepe

Dragostea de unde-ncepe,

Cine vede și cunoaște

Dragostea de unde naște?

De la gâtul cu mărgele,

De la buze rumenele,

De la grai cu drăgănele

De la țâțe bourele.

VIII

Când eram la mama fată,

Purtam rochii de bucată,

Dar de când m-am măritat

C-un moscal din cela sat,

Nici n-am fustă de purtat,

Nici papuci de încălțat!

Inima-mi e cu lăcată.

Când aș descuia odată,

Ar cunoaște lumea toată

Cât amar și cât venin

Bea inima la străin.

IX

Frunză verde de hamei,

Ce gândești de nu mă iei?

Judecată poate vrei?

Hai la popa din Orhei[3]:

„Protopoape luminate,

Judecă și fă dreptate“.

„Judecata ți-e făcută,

Ia-ți vădana și fă nuntă“.

„Ba vădana n-oi lua

Chiar de mă vei blestema,

Ș-oi lua o fată mare

De peste cele hotare,

C-acolo sunt moldovence

Și mai colo sunt muntence

Cu vers dulce femeiesc

Și cu suflet românesc“.

X

Frunză verde de pelin,

Tu străină, eu străin,

Amândoi ne potrivim.

Hai în codru să trăim,

Haide-n codrii Bâcului[4],

Pe marginea Prutului,

Să ne facem bordeieș

Cu ușorii de cireș,

Și cu patul de măcieș,

Când vom vrea ca să dormim

În departe s-auzim

Buciumele păstorești

Din câmpii moldovenești.

XI

Ionel din Chișinău,

Drag îmi e numele tău!

De-i trăi să fii al meu,

De-i muri să te-ngrop eu.

Să te-ngrop la capul meu,

Ca să te visez mereu,

Să dorm pe mormântul tău

Până ce-a vrea Dumnezeu

Ca să mă sfârșesc și eu.

XII

Ah! amar și vai de viață!

Nici o dragă dimineață

Să nu vărs lacrimi pe față,

Nici o dragă de cu seară

Lumea să nu-i fie-amară!

Mare-i lumea, eu nu-ncap,

Și mă mir: ce rău le fac?

Nici averea nu le iau,

Nici iubirea nu le vreau,

Ci tot plâng, jelesc mereu

La mormânt, la soțul meu,

Pe mormântu-i iarba crește,

În mormânt el putrezește,

Inima mi se topește!

XIII

Frunză verde peliniță,

Pe cea verde moviliță

Se rotește-o păuniță

Ș-un păun cu chica scurtă,

Ieși, bădiță, de-l ascultă.

„Asculta-l-ar pustia

Că mi-a luat soția.

Ochii cu sprâncenele,

Mâna cu inelele,

Gâtul cu mărgelele,

Gura cu mândrelele,

Și mi-a luat zilele

De-a împlut movilele“.

XIV

Fă-mă, Doamne, ce mă-i face

Sufletul să mi se-mpace,

Fă-mă hulubaș de-argint

Cu aripile de vânt,

Să mai zbor de pe pământ

Pân’ la maica pe mormânt.

Și să stau, să m-odihnesc

Să plâng și să mă jelesc

Și de bune și de rele,

De aleanul vieții mele!

XV

Frunză verde clocotici,

La tot plopul câte cinci,

Iar la plopul cel mai mare

Șade un voinic calare

Și tot zice cu oftare:

„La fântâna cu cerdac

Este-un trandafir de leac.

Cum aș face să nu-l scap,

Să mi-l pun seara la cap.

Toată noaptea să-mi visez

Mândrulița ca să văz

De gândește ea la mine

Ori de umblă-n căi străine!“

XVI

Drag mi-a fost drumu-ntracoace,

Și n-am pentru cine-l face!

Puiculița ce-am iubit

Zice că m-am moscălit

Și-mi vorbește dușmănește,

De pe mal când mă privește,

Și-mi tot zice: Fugi departe

Că de mine tu n-ai parte!

Când erai român curat,

Sufletul meu ți l-am dat,

Dar de când te-ai căzăcit

Ești ca dracul de urât.

Prutu-i mare și nu pot

Pân’ la ea să-l trec înot.

Prutul vine ca un zmeu

Când sosesc pe malul său!

Table of Contents

Cântece bătrânești

Miorița

Năluca

Cucul și turturica

Balaurul

Erculean

Blestemul

Inelul și năframa

I

II

III

Păunașul codrilor

I

II

Soarele și luna

Șoimul și floarea fragului

Brumărelul

Ciuma

Holera

Bogatul și săracul

Stejarul și cornul

Călătorul

Fata de birău

Mândra din Muncel

Românii de pe malurile Dunării

Muierușcă din Brașău

Dolca

Șalga

Mihu copilul

I

II

III

Toma Alimoș

Român Grue Grozovanul

I

II

III

Codreanul

I

II

III

IV

Vidra

I

II

III

IV

Serb-sărac

I

II

Doncilă

Chira

Rada

Badiul

Ghemiș

I

II

III

Vulcan

I

II

III

Corbac

Novac și corbul

I

II

III

Fata cadiului

Mogoș vornicul

Bujor

I

II

III

IV

V

Jianul

Tunsul

Dragoș

I

II

III

IV

V

Movila lui Burcel

Ștefan Vodă și șoimul

Cântecele lui Ștefan Vodă

Bogdan

I

II

III

Iordachi al Lupului

I

II

III

Mănăstirea Argeșului

I

II

III

IV

V

Radu Calomfirescu

I

II

III

Oprișanul

I

II

Ștefăniță Vodă

I

II

III

Constantin Brâncovanul

Cântecul lui Mihai Viteazul

Visul lui Tudor Vladimirescu

Horea și Cloșca

Cântece din Basarabia

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI