Balade vesele și triste

George Topîrceanu

Editura Bestseller

Imagine: Slava17/Shutterstock.com

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Rapsodii de primăvară

I

Sus prin crângul adormit,

A trecut în taină mare,

De cu noapte, risipind

Șiruri de mărgăritare

Din panere de argint,

Stol bălai

De îngerași,

Cu alai

De toporași.

Primăvară, cui le dai?

Primăvară, cui le lași?

II

Se-nalță abur moale din grădină.

Pe jos, pornesc furnicile la drum.

Acoperișuri veștede-n lumină

Întind spre cer ogeacuri fără fum.

Pe lângă garduri s-a zvântat pământul

Și ies gândacii-Domnului pe zid.

Ferestre amorțite se deschid,

Să intre-n casă soarele și vântul.

De prin balcoane

Și coridoare

Albe tulpane

Fâlfâie-n soare.

Ies gospodinele

Iuți ca albinele,

Părul le flutură,

Toate dau zor:

Unele mătură,

Altele scutură

Colbul din pătură

Și din covor.

Un zarzăr mic, în mijlocul grădinii,

Și-a răsfirat crenguțele ca spinii

De frică să nu-i cadă la picioare,

Din creștet, vălul subțirel de floare.

Că s-a trezit așa de dimineață

Cu ramuri albe — și se poate spune

Că-i pentru-ntâia oară în viață

Când i se-ntâmplă-asemenea minune.

Un nor sihastru

Și-adună-n poală

Argintul tot.

Cerul e-albastru

Ca o petală

De miozot.

III

Soare crud în liliac,

Zbor subțire de gândac

Glasuri mici

De rândunici,

Viorele și urzici...

Primăvară, din ce rai

Nevisat de pământeni

Vii cu mândrul tău alai

Peste crânguri și poieni?

Pogorâtă pe pământ

În mătăsuri lungi de vânt,

Lași în urmă, pe câmpii,

Galbeni vii

De păpădii,

Bălți albastre și-nsorite

De omăt topit abia,

Și pe dealuri mucezite

Arături de catifea.

Și pornești departe-n sus

După iarna ce s-a dus,

După trena-i de ninsori

Așternută pe colini...

Drumuri nalte de cocori,

Călăuzii cei străini,

Îți îndreaptă an cu an

Pasul tainic și te mint

Spre ținutul diafan

Al câmpiilor de-argint.

Iar acolo te oprești

Și doar pasul tău ușor,

În omăt strălucitor,

Lasă urme viorii

De conduri împărătești

Peste albele stihii...

Primăvară, unde ești?

Cântec

Frumoasă ești, pădurea mea,

Când umbra-i încă rară

Și printre crengi adie-abia

Un vânt de primăvară...

Când de sub frunze moarte ies

În umbră viorele,

Iar eu străbat huceagul des

Cu gândurile mele...

Când strălucesc sub rouă grea

Cărări de soare pline,

Frumoasă ești, pădurea mea.

Și singură ca mine...

Balada morții

Cobora pe Topolog

Dintre munți, la vale...

Și la umbra unui stog

A căzut din cale.

În ce vară? În ce an?

Anii trec ca apa...

El era drumeț sărman

Muncitor cu sapa.

Oamenii l-au îngropat

Într-un loc aiurea,

Unde drumul către sat

Taie-n lung pădurea.

Și de-atunci, lângă mormânt,

Plopi cu frunză rară

S-au zbătut ușor în vânt,

Zile lungi de vară.

Soarele spre asfințit

Și-a urmat cărarea.

Zi cu zi l-au troienit

Vremea și uitarea.

Dimineața ca un fum

Urcă pe coline,

Zvon de glasuri dinspre drum

Până-n preajmă-i vine.

Peste vârfuri lunecând

În argint, condurii

Înfioară când și când

Liniștea pădurii...

Numai colo-ntr-un frunzar

Galben în lumină,

Stă pe-o creangă de arțar

Pasăre străină.

Stă și-așteaptă fără glas

Parcă — să măsoare

Cum se mută, ceas cu ceas,

Umbra după soare...

Astfel, tot mai neștiut

Spre adânc îl fură

Și-l îngroapă-n sânu-i mut

Veșnica Natură.

Vara trece; pe cărări

Frunza-n codru sună.

Trec cernite înserări,

Nopți adânci cu lună.

Iar când norii-nvăluiesc

Alba nopții Doamnă,

Peste groapa lui pornesc

Vânturi lungi de toamnă...

Balada călătorului

O, e-atât de bine când pe drumuri ninse

Întâlnești o casă cu lumini aprinse,

Un ogeac din care se ridică fum,

Când te prinde noaptea călător la drum!

Sania coboară clinul de pădure.

Fug în urma noastră luminișuri sure

Și-n singurătatea care ne petrece,

Peste vârf de arbori, asfințitul rece

Străbătând podoaba crengilor subțiri

Luminează-n aer bolți de trandafiri.

Dar amurgul palid a-nceput să scadă.

Noaptea, ca un abur, crește din zăpadă.

Se ivesc departe măguri de hotar,

Într-un loc se face drum pustiu de car,

Și-o fântână strâmbă pe lumina zării

Pare că sporește liniștea-nserării...

Drum de vis! E clipa mutei agonii

Când alaiul Nopții zboară pe câmpii,

Când singurătatea umbrele-și arată

Și departe-n șesuri Ziua alungată

Lângă reci fruntarii alergarea-și curmă,

Cu ochi mari de spaimă să privească-n urmă,

Să-și adune-n locul unde-a-ncremenit

Peste sâni de gheață părul despletit.

Ca-ntr-o presimțire sufletul ți-e-nchis.

Unde ești? Îți pare că trăiești un vis...

Treci lăsând în urmă, la răspântii mute,

Umbre solitare și necunoscute,

Treci ducând o parte din tristețea lor,

Un suspin, o rugă, un zadarnic dor.

Iar târziu, când taina dimprejur te cheamă

Și-ți strecoară-n suflet un fior de teamă,

Singur cu povara cugetului tău

Te cuprind deodată lungi păreri de rău

După-o fericire care întârzie,

După câte n-au fost, dar puteau să fie,

După cele duse pentru totdeauna...

Astfel, cu mirare, te trezești când luna

Luminează somnul unei lumi din basme,

Iar omătul umple noaptea de fantasme.

......................

......................

O, e-atât de bine când pe drumuri ninse

Întâlnești o casă cu lumini aprinse,

Un ogeac din care se ridică fum,

Când te prinde noaptea călător la drum!

Balada popii din Rudeni

De la târg la Vadul-Mare

Taie drumul prin poieni,

Legănându-se călare,

Popa Florea din Rudeni.

Și-n priveliștea bogată

Sus pe culme, jos pe drum,

Iarna palidă-și arată

Plăzmuirile de fum.

Somnul revărsat în fire,

Gerul sfânt al Bobotezii

A-nchegat argint subțire

Peste faldurii zăpezii

Și, legând în gheață stropii,

Bura care-n aer joacă

A țesut pe barba popii

Fire lungi de promoroacă.

Bolta sură ca cenușa,

Codrii vineți — dorm adânc.

Sună numai căldărușa

Atârnată de oblânc.

Bate Surul din potcoavă

Drum de iarnă, fără spor,

Calcă rar și cu zăbavă

Lunecușuri de pripor.

Și-n tăcerea care crește,

Adâncit ca-ntr-o visare,

Popa când și când șoptește

Legănându-se călare...

Scutură din treacăt salbe,

Reci podoabe care mint,

Surpă bolți de ramuri albe

Cu portaluri de argint.

Lângă drum bătut de sănii

Unde malul stă să cadă,

Vede urme de dihănii

Înstelate pe zăpadă.

Iar pe culmea unei creste,

Amețit de zare multă,

Strânge frâul fără veste

Și-mpietrit pe cal ascultă.

Nici o șoaptă... nici un ropot...

Numai din adâncuri sure

Vine vuiet lung de clopot

Peste-ntinderi de pădure...

Lung îi sună în ureche,

Pe când el cu grijă scoate

Pântecoasă ploscă veche

Din desaga de la spate.

Și cu plosca ridicată,

Zugrăvit pe cerul gol,

Popa capătă deodată

Măreție de simbol.

Colo-n vale, unde drumul

Taie luminișuri rare,

Printre plopi se vede fumul

Hanului din Vadul-Mare.

Calul, vesel, simte locul

Și s-abate scurt din cale, —

C-a-nvățat și dobitocul

Patima sfinției-sale...

Iar hangița iese-n ușă,

Bucuroasă de câștig.

Ochii-i râd spre căldărușă:

— Frig, părinte?

— Strașnic frig!

Balada munților

I

S-au ivit pe rând în soare,

Jos, la capătul potecii,

Turma albă de mioare,

Noatinele și berbecii.

Sunet de tălăngi se-ngână.

Sub poiana din Fruntarii,

Zăbovește-n deal la stână

Baciul Toma cu măgarii.

El se pleacă din cărare

Și tot leagă și dezleagă,

Cumpănește pe samare

O gospodărie-ntreagă:

Maldăr de tărhaturi grele

Cu desagi, căldări și pături,

Că de-abia pot sta sub ele

Doi măgari voinici alături.

Gata!... Baciul stă pe gânduri,

Peste frunte mâna-și duce.

Se ridică-n două rânduri

Și domol își face cruce.

Apoi cată lung spre creste

Și spre țarcurile goale...

Și convoiul, fără veste,

A pornit încet la vale.

Cerul și-a schimbat veșmântul.

Ploaia parcă stă să-nceapă.

Printre brazi coboară vântul

Ca un foșnet lung de apă.

Adâncit în gânduri multe

Baciul stă și nu-și dă seamă

C-a rămas în loc s-asculte...

După el, călcând cu teamă,

Merg tăcuții lui prieteni

Prin sălbatice pripoare,

Pe sub poale verzi de cetini,

Pe potecă fără soare,

Ori străbat în pas alene

Luminișuri fără flori,

Singuratice poiene

Cu mesteceni visători...

Rar trezesc în a lor cale

Câte-o piatră sub copită.

Iar când drumul se prăvale

Jos, la coastă povârnită,

Calcă baciul ca pe gratii

Și-i strunește blând cu gura:

– Cătinel, feciorii tatii,

Ca să n-o pornim de-a dura!...

II

Astfel, turmă după turmă

Pleacă toamna de la stâni,

De rămân pustii în urmă

Munții singuri și bătrâni.

Astăzi ca și-odinioară,

Cât s-afundă-n vreme anii,

Ei văzură cum coboară

Pe cărări de plai ciobanii,

Când pe soare, când pe ploaie,

Vreme multă, fără număr,

Cu căciula lor de oaie

Și cu sarica pe umăr,

A' trecutului vii moaște

Peste care vremea crește, -

Culmea verde mi-i cunoaște,

Stânca sură mi-i iubește...

Iar în urma lor, pe sară,

Astăzi ca și alte dăți,

Lungă liniște coboară

Peste mari singurătăți.

Toamna cu-a ei albă frunte

Și cu galbenii-i conduri

A lăsat argint pe munte

Și rugină pe păduri.

La răspântii crește stogul

De foi moarte de curând.

Strigă-n vale Topologul,

Și-a lui larmă, când și când,

Ca o voce omenească

Până sus pe culmi tresare,

Preajma mută s-o trezească

Din senina ei visare.

Tot mai jos apoi se lasă

Poala norilor pe munte.

Vin din iarna-ntunecoasă

Zile lungi cu ploi mărunte.

Neguri dese-ncep să cadă,

Se târăsc în jos pe plai.

Pe păduri se strâng grămadă

Falduri albe de buhai.

Brazii stau în nemișcare,

Printre ramuri ploaia pică, -

Nici o creangă nu tresare,

Nici un zbor de păsărică.

Numai ferigele ude,

Putregaiul și bureții

Își trimit miresme crude

În desimea groasă-a ceții.

Trunchiuri strâmbe, răsturnate

Scorburile și buștenii

Cu-a lor cioturi, pe-nserate

Umplu codrii de vedenii.

Sihla neagră se-nfioară.

Speriat, dintr-un hățiș

Pui sfios de căprioară

A ieșit la luminiș...

Cu blănița zgribulită

Stă și-ascultă nemișcat...

Vremea pare-ncremenită...

Brazii fruntea și-au plecat,

Spăimântați, ca pentru rugă:

Colo-n fundul curmăturii,

Dormitând pe-o buturugă

S-a ivit Muma-Pădurii...

Dar nu-i nimeni să-i zărească

Trupul hâd și deșirat,

Fața galbenă de iască,

Nasul - ciot de brad uscat.

Nici nu vede, nici n-aude,

Doar își scutură pe-o mână

Părul ei de vreascuri ude,

Fruntea plină de țărână.

Și cum stă cu ceața-n spate

Istovită lângă trunchi,

Rădăcini și crengi uscate

Îi atârnă pe genunchi.

Negurile-i sug puterea.

Ochii-i nemișcați și suri

Cheamă noaptea și tăcerea

Din adâncuri de păduri...

III

Și se duc pe nesimțite

Nopți pustii și zile reci,

Cum s-adună, putrezite,

Frunze moarte pe poteci.

Colo sus, culcat pe-o rână,

Stă Negoiul mohorât

Cu-a lui negură bătrână

Care-i ține de urât.

Fulgii-ncep apoi să cadă.

Firea-și doarme somnul ei

Amorțită sub zăpadă...

Iar târziu, la Sfântu-Andrei,

Când cobori de la povarnă

Printre plopi subțiri și rari,

În senină zi de iarnă

Vezi departe munții mari

Cum își zugrăvesc în soare

Piscuri vinete spre cer,

Povârnișuri sclipitoare,

Brazi împodobiți de ger,

Atârnând ca niște salbe

Pe grumajii lor de stânci,

Peste plaiurile albe

Și prăpăstiile-adânci.

Pastel

Din asfințit, de peste munte,

Răsfrângeri roșii de amurg

Se sfarmă-n licăriri mărunte

Și-n Dunărea umbrită curg.

Dar unda tulbure le-ngroapă

Când, subt răchitele din vale,

De-abia mai tremură pe apă

Ca niște coji de portocale.

Acolo jos, peste cununa

Întunecatului boschet,

Sclipește-n aer semiluna

Din vârful unui minaret.

Și parcă zugrăvit anume,

Își culcă umbra până-n mal

Ostrovul izolat de lume

Ca un castel medieval.

El pare-o navă fermecată

Ce-a ancorat aici, subt munte,

Minune îndelung visată

De valul Dunării cărunte!

A așteptat în nopți senine

Strălucitoarea dimineață,

Când din adâncul apei line

S-a ridicat la suprafață

Ca o grădină plutitoare

Cu pomi și păsări împreună,

Cu florile-i ce râd în soare

Și noaptea tremură subt lună.

Rapsodii de vară

I

Cine-ar putea să spună

Câți secoli au trecut

De-o lună,

De când nu te-am văzut?...

Salcâmii plini de floare

Se uită lung spre sat,

Și-n soare

Frunzișul legănat

Le-atârnă ca o barbă...

Acolo mi-am găsit

În iarbă

Refugiul favorit.

Acolo, ca-ntr-un templu,

De-atâtea dimineți

Contemplu

O tufă de scaieți.

Pe când departe-n zare,

Mirat ca un copil,

Răsare

Un astru inutil...

II

Iubito, fără tine

Începe-o nouă zi...

Dar cine

Le poate socoti?

Că zilele-n restriște

Se-nalță și apun

Ca niște

Baloane de săpun...

Cu mâinile sub tâmplă

Cum stau așa culcat,

Se-ntâmplă

Un fenomen ciudat:

Privirea mea distrată

Prin negre rămuriști

Mi-arată

Doi ochi adânci și triști

Și-n orice strop de rouă

Văd două brațe, mici

Ca două

Picioare de furnici.

Dar dacă o lăcustă,

Din verdele talaz,

Robustă

Îmi sare pe obraz, -

Din ochii mei dispare

Mirajul interpus,

Pe care

L-am zugrăvit mai sus,

Și-n ochii mei deodată,

Ca-n alte dimineți,

S-arată

O tufă de scaieți...

III

Acum natura-ncepe

Cu tainicul ei glas

Din stepe

Să cânte-ncet pe nas.

Prin ierburile crude,

Sub cerul fără fund,

S-aude

Un bâzâit profund

Și până la amiază

Pământul încropit

Vibrează

Adânc și liniștit.

Sunt gâze și gângănii

Ce sar și fac mereu

Mătănii

Când trec prin dreptul meu,

Și-mpreunându-și zborul,

În ierburi își ascund

Amorul

Multiplu și fecund.

IV

Și-n vremea asta, oare,

Când eu visez mereu

La soare -

Ce face dorul meu?

Iubirea mea nebună,

De-abia trezită-n zori,

Adună

Mănunchiuri mari de flori.

Se-ntreabă - ce să facă?

Și făr-a pregeta,

Ea pleacă

Întins, la casa ta.

Și nici nu bagi de seamă

Cum pasu-i furișat

Cu teamă

S-apropie de pat,

Ci doar treasari deodată

Și parcă-ți pare rău.

Mirată,

Te uiți în jurul tău...

Iar ea-ntr-un suflet vine

Cu părul desfăcut

La mine,

Să-mi spuie ce-a făcut...

Așa, spre zarea largă,

Pe zi de-atâtea ori

Aleargă

Pe drumuri lungi de flori.

V

Târziu, când peste lanuri

Coboară spre câmpii

Noianuri

De umbre argintii;

Când luminosul crainic,

Luceafărul stingher

Și tainic

S-aprinde iar pe cer

Și cu lumina nouă

Sclipește ca un strop

De rouă

Pe vârful unui plop,

Iubirea mea fugară

De-abia s-a liniștit,

Și-afară,

Ca un copul trudit,

Pe-un maldăr de sulfine,

Cu cel din urmă gând

La tine,

Adoarme suspinând.

Broaștele

Am ascultat din umbră cântarea lor înaltă.

Buchetele de trestii dormeau cu foșnet lin.

Era o lună plină în fiecare baltă,

Și-n fiecare undă o piatră de rubin.

Iar nuferii, pe care lianele-i dezgroapă

Când i-a-nchegat în tremur lumina unui val,

Păreau luceferi galbeni, căzuți adânc în apă

Să-nsemne calea lunii spre-ntunecatul mal.

Ostroave mari de umbră închipuiau corăbii,

Iar papura, mișcată în treacăt de zefiri,

Nălța mănunchi în aer tremurătoare săbii,

Prin pânza de lumină a undelor subțiri.

Și broaștele semețe cântau cu glasuri multe

Pe când, din înălțime, privindu-și fața-n lac,

Un nour singuratic stătea uimit s-asculte

Cum bat ca toaca toate și-o clipă toate tac.

Se ridicau departe prelungi bătăi din palme

Și note-adânci de flaut ieșeau de jos, din stuh.

Părea că lapidează tăcerea nopții calme

O grindină de note zvârlite în văzduh.

Și cum deasupra apei s-amestecau întruna

Umplând singurătatea de freamăt viu, părea

Că toate laolaltă apostrofează luna.

Că fiecare broască se ceartă cu o stea.

Erau ocări în larma lunaticei orchestre

Și rugă arzătoare în tainicul ei zvon.

Spuneau Nemărginirii durerile terestre

Cu imnul lor zadarnic, solemn și monoton...

Cum le-ascultam din umbră acvatica fanfară,

Sub cerul vast al nopții cu ele-am retrăit

O noapte luminoasă din era terțiară.

Nefericit și singur ca primul troglodit.

Acceleratul

Peste fagi cu vârfuri sure

A căzut amurgul rece.

Înserarea mută trece

Furișată prin pădure.

Spre apus abia s-arată

Printre crengi, întunecată,

O văpaie de rubin...

Din frunzișurile grele

De-nnoptare, tot mai vin

Glasuri mici de păsărele...

Reci și palide-n senin

Se ivesc deasupra stele.

Și deodată, dintre dealuri

Se desprinde larg un zvon

Depărtat și monoton,

Ca un murmur lung de ape

Revărsate peste maluri...

Crește-n luncă, mai aproape,

Umple văile vecine

De răsunet mare...

Vine!...

Fulger negru... trăsnet lung

Dus pe aripi de furtună,

Zguduind pământul tună,

Zările de-abia-i ajung...

Parcă zboară,

Parcă-noată.

Scuipă foc, înghite drum,

Și-ntr-un valvârtej de fum

Taie-n lung pădurea toată...

A trecut...

Dinspre câmpie,

Vuiet greu de fierărie

Se destramă în tăcere...

Scade-n depărtare...

Piere...

Iar în urmă-i, din tufișuri,

De prin tainice-ascunzișuri,

Se ivesc pe jumătate

Păsărele ciufulite,

Alarmate

Și-ngrozite:

Cine-i?... Ce-i?... Ce-a fost pe-aici?...

Ciripesc cu glasuri mici

Cinteze și pitulici.

Doar un pui de pițigoi,

Într-un vârf de fag pitic,

Stă cu penele vulvoi

Și făcând pe supăratul:

— Ce să fie? Nu-i nimic.

A trecut Acceleratul...

Sfârșit de vară

Dacă liniștea pădurii adormite

Nici o veste de-altădată nu-ți trimite

Și pe freamăte pornite de departe

Nu te-ajunge glas de dincolo de moarte,

Vin’ cu mine să ne pierdem în zadar

Printre galbenele rariști de stejar,

Cu sfioase campanule și sulfine,

Pe cărări pe unde nimeni nu mai vine.

Dulce zumzet somnoros și ireal

Să ne cheme spre poienile din deal.

Taina liniștii înalte să ne fure

Prin cotite luminișuri de pădure

Și la umbră să ne-mbie mai târziu

O clopotniță de aur străveziu,

Legănând deasupra creștetelor noastre

Licuricii înălțimilor albastre...

Fără gânduri, ca-ntr-un somn abia deschis,

Să trăim în clipe lungi același vis.

Foi uscate-n jurul tău să cadă rar,

La ureche să-ți descânte un bondar

Și cum stai cu ochii-nchiși pe jumătate,

Soare galben printre ramuri nemișcate

Să-ți învăluie-n tăcere și-n lumină

Fruntea mică de domniță bizantină.

Iar la-ntoarcere, să trecem prin pășuni

Și prin funduri de livadă cu aluni,

Printre garduri fumurii și solitare

Ce se uită-n urma noastră cu mirare...

Și din treacăt, ici și colo, să culegi

Sânziene cu tulpinele întregi,

Margarete, scânteioare și aglice,

Un buchet de flori orfane și calice,

Lung în coadă și ghimpos și cu țărână.

La plecare să-l ții falnic într-o mână,

Dar cu vremea, desfoiat, să-ți pară greu

Și la urmă să mi-l dai să-l duc tot eu...

O șopârlă pe cărare, lângă noi,

Speriată să foșnească dintre foi

Și să stea, să vă uitați o dată bine,

De departe, tu la ea și ea la tine,

Tu de sus și ea din pietrele fierbinți,

Amândouă serioase și cuminți.

Mai încolo o crenguță de mălin

Ori un ghimpe să te-ntârzie puțin

Și — purtând de-a lungul văilor prin țară

Vestea nouă a sfârșitului de vară,

Flutur mic, într-o lucire de-asfințit,

Să ne-ntâmpine din țarină grăbit,

Cu rugină pe albastre aripioare

Ca o veștedă petală de cicoare.

Rapsodii de toamnă

I

A trecut întâi o boare

Pe deasupra viilor,

Și-a furat de prin ponoare

Puful păpădiilor.

Cu acorduri lungi de liră

I-au răspuns fânețele.

Toate florile șoptiră,

Întorcându-și fețele.

Un salcâm privi spre munte

Mândru ca o flamură.

Solzii frunzelor mărunte

S-au zburlit pe-o ramură.

Mai târziu, o coțofană

Fără ocupație

A adus o veste-n goană

Și-a făcut senzație:

Cică-n munte, la povarnă,

Plopii și răsurile

Spun că vine-un vânt de iarnă

Răscolind pădurile.

Și-auzind din depărtare

Vocea lui tiranică,

Toți ciulinii pe cărare

Fug cuprinși de panică...

Zvonul prin livezi coboară.

Colo jos, pe mlaștină.

S-a-ntâlnit un pui de cioară

C-un bâtlan de baștină

Și din treacăt îi aruncă

Altă veste stranie,

C-au pornit-o peste luncă

Frunzele-n bejanie!

II

Într-o clipă, alarmate,

Ies din șanțuri vrăbiile.

Papura pe lac se zbate

Legănându-și săbiile.

Un lăstun, în frac, apare

Sus pe-un vârf de trestie

Ca să ție-o cuvântare

În această chestie.

Dar broscoii din răstoacă

Îl insultă-n pauze

Și din papură-l provoacă

Cu prelungi aplauze.

Lișițele-ncep să strige

Ca de mama focului.

Cocostârci, pe catalige,

Vin la fața locului.

Un țânțar, nervos și foarte

Slab de constituție,

În zadar vrea să ia parte

Și el la discuție.

Când deodată un erete,

Polițai din naștere,

Peste baltă și boschete

Vine-n recunoaștere

Cu poruncă de la centru

Contra vinovatului,

Ca să-l aresteze pentru

Siguranța statului...

De emoție, în surdină,

Sub un snop de bozie,

O păstaie de sulcină

A făcut explozie.

III

Florile-n grădini s-agită.

Peste straturi, dalia,

Ca o doamnă din elită

Își îndreaptă talia.

Trei petunii subțirele,

Farmec dând regretelor,

Stau de vorbă între ele:

„Ce ne facem, fetelor?...”

Floarea-soarelui, bătrână,

De pe-acum se sperie

C-au să-i cadă în țărână

Dinții, de mizerie.

Și cu galbena ei zdreanță

Stă-n lumina matură,

Ca un talger de balanță

Aplecat pe-o latură...

Între gâze, fără frică

Se re-ncep idilele.

Doar o gărgăriță mică,

Blestemându-și zilele,

Necăjită cere sfatul

Unei molii tinere,

Că i-a dispărut bărbatul

În costum de ginere.

Împrejur îi cântă-n șagă

Greierii din flaute.

„Uf, ce lume, soro dragă!”

Unde să-l mai caute?

L-a găsit sub trei grăunțe

Mort de inaniție.

Și-acum pleacă să anunțe

Cazul la poliție.

IV

Buruienile-ngrozite

De-așa vremi protivnice

Se vorbiră pe șoptite

Să se facă schivnice.

Și cum știe-o rugăciune

Doamna măsălariță,

Tot soborul îi propune

S-o aleagă stariță.

Numai colo sus, prin vie,

Rumenele lobode

Vor de-acuma-n văduvie

Să trăiască slobode.

Vezi! de-aceea mătrăguna

A-nvățat un brusture

Să le spuie-n față una

Care să le usture!...

Jos, pe-un vârf de campanulă

Pururea-n vibrație,

Și-a oprit o libelulă

Zborul plin de grație.

Mic, cu solzi ca de balaur,

Trupu-i fin se clatină,

Giuvaer de smalț și aur

Cu sclipiri de platină.

V

Dar deodată, pe coline

Scade animația...

De mirare parcă-și ține

Vântul respirația.

Zboară vești contradictorii,

Se-ntretaie știrile...

Ce e?... Ce e?... Spre podgorii

Toți întorc privirile.

Iat-o!... Sus în deal, la strungă,

Așternând pământului

Haina ei cu trenă lungă

De culoarea vântului,

S-a ivit pe culme Toamna,

Zâna melopeelor,

Spaima florilor și Doamna

Cucurbitaceelor...

Lung își flutură spre vale,

Ca-ntr-un nimb de glorie,

Peste șolduri triumfale

Haina iluzorie.

Apoi pleacă mai departe

Pustiind cărările,

Cu alai de frunze moarte

Să colinde zările.

. . . . . . . . . . . . . . .

Gâze, flori întârziate!

Muza mea satirică

V-a-nchinat de drag la toate

Câte-o strofă lirică.

Dar când știu c-o să vă-nghețe

Iarna mizerabilă,

Mă cuprinde o tristețe

Iremediabilă...

Balada unui greier mic

Peste dealuri zgribulite,

Peste țarini zdrențuite,

A venit așa, deodată,

Toamna cea întunecată.

Lungă, slabă și zăludă,

Botezând natura udă

C-un mănunchi de ciumafai, -

Când se scutură de ciudă,

Împrejurul ei departe

Risipește-n evantai

Ploi mărunte,

Frunze moarte,

Stropi de tină,

Guturai...

Și cum vine de la munte,

Blestemând

Și lăcrimând,

Toți ciulinii de pe vale

Se pitesc prin văgăuni,

Iar măceșii de pe câmpuri

O întâmpină în cale

Cu grăbite plecăciuni...

Doar pe coastă, la urcuș,

Din căsuța lui de humă

A ieșit un greieruș,

Negru, mic, muiat în tuș

Și pe-aripi pudrat cu brumă:

– Cri-cri-cri,

Toamnă gri,

Nu credeam c-o să mai vii

Înainte de Crăciun,

Că puteam și eu s-adun

O grăunță cât de mică,

Ca să nu cer împrumut

La vecina mea furnică,

Fi'ndcă nu-mi dă niciodată,

Și-apoi umple lumea toată

Că m-am dus și i-am cerut...

Dar de-acuș,

Zise el cu glas sfârșit

Ridicând un picioruș,

Dar de-acuș s-a isprăvit...

Cri-cri-cri,

Toamnă gri,

Tare-s mic și necăjit!

Catrene

„N-o să mai iubesc", zisese

Biată-mi inimă naivă,

Dar văzându-te pe tine,

A căzut în recidivă.

Supărările iubirii

Sunt ca ploile cu soare:

Repezi, dar cu cât mai repezi

Cu atât mai trecătore.

Musafiri la mine-acasă,

Fără să-i poftesc vreodată,

Am un șoarec, doi păinjeni

Și, din când în când, o fată.

La fereastra ta-mi zâmbiră

Toate florile din glastră,

Numai floarea cea mai dulce

A fugit de la fereastră.

Cum pierzi noaptea cu cititul!

Am trecut din întâmplare

Și-mi venea, așa, să intru

Și să suflu-n lumânare...

Zici că la război, iubito,

Vii cu mine fără preget...

O, dar cum plângeai asară,

Când te-ai înțepat la deget!

Greu mi-i, dragă, fără tine

Și te chem de-atâtea ori, —

Nu din zori și până-n sară,

Cât din sară până-n zori...

Multe-i spun când nu m-ascultă,

Dar tresar și tac din gură

Când, c-un zâmbet, își ridică

Ochii de pe cusătură.

Ochii negri, fața albă

Păr întunecat și mare,

Inima — un sloi de gheață.

Alte semnalmente: n-are.

Draga mea, fără cuvinte,

Doar din ochi pricepe toate.

Numai cât mă uit la dânsa

Și-mi răspunde: „Nu se poate!"

„Toate-s vechi", a zis poetul...

Chiar și cântecul acesta

A mai fost, odinioară,

Publicat în Zend-Avesta.

Manon și Des Grieux

Ea-și pune voalul cu mișcări discrete.

El stă cuprins de-o presimțire gravă.

Cerșindu-i mut o clipă de zăbavă.

Sărută brațul zâmbitoarei fete.

– Sunt trist, Manon: mi-e inima bolnavă...

Atât șopti, cu fața la perete,

Căci se temea acum să nu-l îmbete

Amețitoarea ochilor otravă.

Și ea s-a dus... În clipa asta mare

I-a aruncat din prag o sărutare

Și n-a-nțeles durerea-i fără nume...

O, tu cea mai nebună dintre toate,

Manon, Manon! de ce-ai lăsat pe lume

Atâtea zeci de mii de strănepoate!...

Balada chiriașului grăbit

Trec anii, trec lunile-n goană

Și-n zbor săptămânile trec.

Rămâi sănătoasă, cucoană,

Că-mi iau geamantanul și plec!

Eu nu știu limanul spre care

Pornesc cu bagajul acum,

Ce demon mă pune-n mișcare,

Ce taină mă-ndeamnă la drum.

Dar simt că m-apasă pereții, —

Eu sunt chiriaș trecător:

În scurtul popas al vieții

Vreau multe schimbări de decor.

Am stat la mansardă o lună.

De-acolo, de sus, de la geam,

Și ziua și noaptea pe lună

Priveam ca la teatru, madam!

Când luna-mi venea la fereastră,

Orașul părea că mă cheamă

Să-i văd în lumină albastră

Fantastica lui panoramă...

Mai sus, într-o cameră mică,

Făceau împreună menaj

Un moș, un actor și-o pisică.

Iar dincolo, jos, la etaj —

O damă cu vizite multe

Și-alături de ea un burlac,

Un domn serios de la Culte

Cu cioc și cu ghete de lac.

De-acolo, pe-o vreme ploioasă,

Mi-am pus geamantanu-n tramvai

Și-abia am ajuns pân-acasă:

Pe Berzei, la conu Mihai.

Țin minte și-acuma grădina,

Ferestrele unse cu var...

În față sta coana Irina

Și-n curte, un fost arhivar.

Vedeai răsărind laolaltă,

Un colț luminos de ietac,

Pridvorul cu iederă naltă

Și flori zâmbitoare-n cerdac...

Pe-atunci înflorea liliacul

Și noaptea cădea parfumată

Umplând de miresme cerdacul, —

Și-avea arhivarul o fată...

Stam ceasuri întregi sub umbrarul

De flori, așteptând neclintit

(C-avea obicei arhivarul

Să sforăie noaptea cumplit).

Târziu, când se da la o parte

Perdeaua, părea că visez...

Și iar am plecat mai departe,

De teamă să nu mă fixez.

Străine priveliști fugare!

Voi nu știți că-n inimă port

O dulce mireasmă de floare,

Parfumul trecutului mort...

Și-am stat la un unchi, pe Romană,

Țiu minte... dar unde n-am stat?

La domnul Manuc, o persoană

Cu nasul puțin coroiat;

La doamna Mary, pe Regală

(O, cum mă ruga să nu plec!

Mi-a scris chiar o carte poștală);

Pe strada Unirii la Șbeck;

Pe Grant, lângă birtul lui Sbierea;

Pe Witing, pe Tei la Confort, —

M-a dus pretutindeni puterea

Aceluiași tainic resort.

C-așa mi-e viața — o goană,

Și astfel durerile trec...

Rămâi sănătoasă, cucoană,

Că-mi iau geamantanul și plec!

Noapte de mai

Sărman cizmar!

Ce demon te-a ursit să stai

Pe trepiedul tău barbar,

În noaptea limpede de mai?...

O șoaptă prinde să-nfioare

Umila ta singurătate.

Prelung și rar, în depărtare

Un clopot miezul nopții bate.

Coboară vremea ca o apă

Nestăvilită-n lunga-i cale,

Și fiecare ceas îngroapă

Comoara tinereții tale.

Ca niște ritmice ciocane

Răsună pașii pe asfalt:

Sunt ghete mari „americane"

Și ghete mici cu tocul nalt...

Acum odaia-ți pare mică.

Te uiți cu silă împrejur...

Un fum subțire se ridică

Din lampa ta cu abajur...

Și iată, ca-n atâtea rânduri,

Ai devenit sentimental,

Privind cu ochii duși pe gânduri

Pantoful delicat de bal.

În căptușala-i de mătasă

Te-ndeamnă visul tău curat

Să pui o formă grațioasă

De picioruș aristocrat...

................

O vezi la bal... așa, înaltă

Și elegantă ca o floare...

În ploaie de confetti saltă

Perechile dănțuitoare...

Și visul tău acum te-arată

Frumos ca un locotenent,

Când vii în fața ei deodată

Și-i faci ușor un compliment:

— Dansați cu mine, domnișoară?

— Mersi! răspunde ea încet...

Și-n luxul care vă-nconjoară,

O strângi la pieptul tău, discret.

Te prinde redingota bine.

Sunt mândre ghetele de lac:

Zâmbești, încrezător în tine...

Apoi, când muzicile tac,

La braț vă strecurați afară,

Prin parcul liniștit să stai

Cu ea, pe-o bancă solitară,

În noaptea tainică de mai...

Și-ți tremură deodată mâna

Când te gândești c-ai săruta,

În raza lunii, pe stăpâna

Pantofului din mâna ta.

O, mâna ta rudimentară,

Cu piele aspră, de toval!...

Acum în pieptul tău coboară

Revolta caldă, ca un val.

Alungi vedeniile triste

Din lumea celor fericiți,

Și mii de gânduri anarhiste

S-aprind în ochii tăi trudiți.

O, cum ai răscula norodul,

„Sărmana plebe care-asudă", —

Ai da nebun cu calapodul

În rânduiala asta crudă!

Va trebui să vie-odată

Acel feeric viitor...

Și-n mintea ta înfierbântată,

Te vezi deodată orator:

Înflăcărat rostești tirade,

Pornești mulțimea după tine.

Se-nalță mii de baricade

Și cad palatele-n ruine.

Tu vezi în noapte mii de torții,

„Femei cu părul despletit",

Prin aer trece duhul morții

Și-al răzbunării vânt cumplit!...

Dar până-atunci, la judecată,

Pe trepiedul tău barbar,

Cu fruntea-n mână rezemată

Ai adormit...

Sărman cizmar!

Noapte de iarnă

Cad din cer mărgăritare

Pe orașul adormit...

Plopii, umbre solitare

În văzduhul neclintit,

Visători ca amorezii

Stau de veghe la fereastră,

Și pe marmura zăpezii

Culcă umbra lor albastră.

Iarna!... Iarna tristă-mbracă

Streșinile somnoroase,

Pune văl de promoroacă

Peste pomi și peste case.

Scoate-o lume ca din basme

În lumini de felinare —

Umple noaptea de fantasme

Neclintite și bizare.

Din ogeagul de cărbune

Face albă colonadă

Și pe trunchiuri negre pune

Capiteluri de zăpadă,

Iar prin crengile cochete

Flori de marmură anină, —

O ghirlandă de buchete

Care tremură-n lumină.

Reci podoabe-n ramuri goale

Plouă fără să le scuturi,

Ici, risipă de petale,

Colo, roi ușor de fluturi...

Și din valul de zăpadă,

Ca o mută arătare

Legănându-se pe stradă,

Un drumeț ciudat răsare...

Vine cu popasuri multe,

Face-n calea lui mătănii.

Câte-odată stă s-asculte

Clopoțeii de la sănii.

Alteori uimit tresare,

Dă din mâini șoptind grăbit —

Parcă spune-o taină mare

Unui soț închipuit...

Ca o umbră din poveste

Se strecoară-ncet, și iar

Stă deodată fără veste

Rezemat de-un felinar.

Fața lui se lămurește, —

Pare-nduioșat acum...

Visător și lung privește

Casele de peste drum:

Poartă mică... pomi în floare...

O fereastră luminată...

Streșini albe de ninsoare...

Toate-i par ca altădată!

Și păreri de rău trecute

Cad pe inima-i trudită,

Ca un stol de păsări mute

Pe-o grădină părăsită:

„Bulgăraș de gheață rece,

Iarna vine, vara trece

Și n-am cu cine-mi petrece...

Bulgăraș topit în foc,

Dacă n-am avut noroc!

Dacă n-am avut noroc...”

Glasul, înecat, se curmă.

Omul, șovăind în stradă,

Pleacă iar, lăsând în urmă

Pete negre pe zăpadă.

Singuri

Dormi!... Un val de aer umed am adus cu mine-n casă.

Tremurând s-a stins văpaia lumânării de pe masă,

Iar acuma numai ochiul de jăratic din cămin

Licărește-n umbra dulce, ca o piatră de rubin.

Bate vânt cu ploaie-n geamuri

Și e noapte neagră-afară...

Plânsul streșinii suspină ca un cântec de vioară

Monoton, șoptind povestea unei vremi de mult uitate...

Nici o rază nu pătrunde prin perdelele lăsate.

Ci-ntunericul prieten stăpânind până departe,

Și de oameni și de patimi fericirea ne-o desparte.

Singur eu veghez în noapte,

Ploaia cântă tot mai tare...

Și m-apropii, ochii negri să-i deschid cu-o sărutare.

În drum

Peste firea mută doarme

Cerul plin de stele.

Patru plopi ascund în umbră

Casa dragei mele.

Dar mi-a fost pesemne calea

De-un dusman ursită:

Am găsit lumina stinsă,

Ușa zăvorâtă...

De trei nopți aceeași cale

Bate călătorul.

Cine n-are dor pe vale

Nu-mi cunoaște dorul.

Gânduri triste, mâne sară

Viu în ciuda voastră, --

Și de-o fi zăvor la ușă

Intru pe fereastră!

Noapte de toamnă

Murmur lung de streșini, risipite șoapte

Cresc de pretutindeni și se pierd în noapte.

Rareori prin storuri o lumină scapă

De-mi aprinde-n cale reci oglinzi de apă

Și-mi trimite-n față raza ei răsfrântă...

Ploaia bate-n geamuri, streșinile cântă.

Dar treptat, cu larmă potolită scade

Cântecul acestui tremur de cascade.

Tot mai des în preajmă umbre vii răsar,

Ploaia peste case pică tot mai rar

Și-n grămezi de neguri apele se strâng...

Lumea-ntreagă doarme, streșinile plâng.

Până când o rază de argint în zare,

Lămurind pe boltă straturi de ninsoare,

Lin desface umbra și de crengi anină

Scânteieri albastre, boabe de lumină.

Iar acum din taina cerului deschis,

Peste firea mută cad lumini de vis

Și-n troiene albe norii se desfac...

Dar când iese luna, streșinile tac.

Dormi, iubire dulce!...

Numai eu întârziu, singur pe cărare,

Farmecul acestei clipe călătoare...

Gândurile mele vin să te deștepte,

Din pridvorul tainic să cobori pe trepte.

Să cobori în toamna limpede și rece

Și, visând cu mine clipa care trece,

Să-mi sporești tristețea ceasului târziu

Când, străin de tine, sufletu-mi pustiu

Va porni zadarnic, rătăcind pe drum,

Să sărute urma pașilor de-acum.

Romanță

O, vis al iubirii trecute!

Sunt singur — omătul târziu

Pătează aleile mute

Și parcul e încă pustiu.

Văd iarăși castanii și plopii.

Prin ramuri suspine străbat.

Acum cu sfială m-apropii

De banca pe care ai stat.

Și pieptul începe să-mi bată.

De sus fluturând a căzut

Pe bancă o foaie uscată,

O frunză din anul trecut...

Păinjiniș

În plasa gândurilor mele de lumină

Ți-am prins imaginea: o viespe

Subțire-n mijloc, ageră și fină.

O adiere poate s-o desprindă

Din luminosul ei hamac.

Să cadă ca o floare pe fața unui lac,

Să-i tulbure metalica oglindă...

E seară... Plopii înșirați în zare

Se sting departe -

Văpăi de umbră, facle funerare

La căpătâiul zilei moarte...

De ce să-mi stai zadarnic împotrivă?

Rămâi a mea...

O, nu te zbate, dulcea mea captivă, -

Rețeaua fină s-ar cutremura

Și fiecare fir întins prea tare

Mă doare...

Că le-am urzit - păianjen solitar -

Nu din argintul razelor de lună,

Ci din fiorul unui vis bizar

Pe care Noaptea mi-l aduce-n dar

Ca să-l trăim o clipă împreună...

Epilog

Lângă țărmul tristei mări

M-am oprit pe-o stâncă.

Apa tremură spre zări,

Verde și adâncă.

Sufletu-mi, împovărat

De-o iubire moartă,

Se ridică ne-mpăcat

Și cu el o poartă,

Cum își duce greu în zbor

Vulturul de mare,

Peste valuri călător,

Prada moartă-n gheare..

Distih eroic

Plop tânăr, încrustat în miezul verii,

Cu ramuri vii și frunză sclipitoare,

Când râul vântului te scaldă,

Învață-mă să râd ca tine-n soare,

Să-i sorb lumina caldă.

Plop negru, încrustat în ger

Și-ncremenit sub lună

Cu rămuriș de zgură și de fier...

Învață-mă să uit lumina verii

Și-n câmp silhui

Să dau tristețea mea tăcerii

Și gândurile mele nimănui...

Infernul

I

"Allor si mosse, ed io gli tenni dietro."

Dante

... Trudit apoi, m-am așezat pe-o stâncă.

La capătul călătoriei mele

Se deschidea prăpastie adâncă.

Și străbătând a norilor perdele

Cu-nveninate ace de lumină,

Sclipeau în întuneric șapte stele.

Eu le simțeam arsura pe retină

Și-n van mă apăram, cu fața-ntoarsă,

De raza lor caustică și fină.

Simții atunci că-n juru-mi se revarsă

Un pal amurg ce umple de-ntristare

Văzduhul mirosind a piatră arsă.

Și-n aburi de pucioasă, pe cărare,

Văzui venind spre mine fără grabă

Un om cu nasul dezolat și mare.

Părea că Cerul pe figura-i slabă

A pus stigmatul dragostei și-al urii,

Eternizând profilul lui de babă:

Tristețe-amară-n colțurile gurii,

O frunte devastată de furtună

Și de-ale vremii nobile injurii.

Purta pe cap o veștedă cunună

Și-n ochii lui părea că, deopotrivă,

Melancolia lumii-ntregi s-adună.

Așa, din vasta vremii perspectivă,

El cobora-n tăcere către mine,

Ținând în gol privirea-i corosivă.

— De unde vii și cine ești, străine?

L-am întrebat, abia șoptind cuvântul.

— Eu viu de unde nimeni nu mai vine...

De șase veacuri m-a-nghițit pământul.

Viața-mi dete vitrega Firenze,

Și la Ravena mi-am găsit mormântul.

Poet am fost și-n libere cadențe

Cântai Amorul ce-mi robi toți anii,

Din pragul tristei mele-adolescențe.

Dar vrând să-mpac a' patriei zâzanii,

Mărunte intrigi, lupte intestine,

Cu ură grea m-au prigonit dușmanii.

În crud exil, pribeag prin țări străine,

Visai atunci o vastă trilogie

Pe care-am prins-o-n șiruri de terține

Săpate în granit pe veșnicie;

Și ca o răzbunare milenară

Am publicat Divina Comedie.

Un op, pe care anii-l îngropară

Sub comentarii sterpe și pedante,

Ce-mi fac contemporanii de ocară...

— Cum, tu, ești tu nefericitul Dante,

Cel care-a Morții jalnice mistere

Le-a evocat în rapsodii vibrante?

Nu pot, Maestre, nici n-am precădere

Să te slăvesc așa cum se cuvine!...

Dar mult aș vrea, spre umedele sfere,

În patria eternelor suspine

Să mă conduci, precum odinioară

Virgiliu te-a călăuzit pe tine.

El, mie: — Oare, crezi că tot ce zboară,

Cum zice un adagiu, — se mănâncă?

Fiindc-ai scris o cronică ușoară,

Nici superficială, nici adâncă,

Vrei să-ți servesc acum de cicerone?...

— Nici tu, Maestre, nu scriseseși încă

La început, decât vreo cinci Canzone,

O carte plină de elucubrații

Și câteva sonete monotone.

Dar lui Virgiliu i-ai intrat în grații

(Adăugai, văzându-l că rezistă), —

El se purta mai bine cu confrații...

— Epoca voastră materialistă

Mi-a zdruncinat credința de-altădată, —

O-ntoarse el. Infernul nu există,

Sau cel puțin eu unul niciodată

Nu l-am văzut decât cu ochii minții,

Orbit de-o superstiție uzată.

Eu, lui: — Acestea-s roadele Științei!

Concepția lui Strauss și-a lui Nietzsche,

De care mi s-au strepezit toți dinții!

Dar cel puțin te-ai întrebat ce-ar zice

În clipa asta, dacă fără veste

Te-ar auzi divina Beatrice?

El mi-a răspuns placid: — Amorul este

Un ce banal, prin care Firea drege

A Nimicirii opere funeste;

Un van instinct, de sub a cărui lege

Nici microorganismele nu scapă.

Eu, lui: — Atât? El, mie: — Se-nțelege!...

Văzui atunci în liniște cum crapă

A stâncilor întunecate blocuri

Și trec plutind pe-a nopții neagră apă.

Fantome prinse-n diafane jocuri

Călcau mărunt văzduhul, fără tropot,

Ca cei ce poartă cauciuc la tocuri.

Apoi un sunet depărtat de clopot

Păru că bate-n aer tarantella

Și ploaia se porni cu grabnic ropot.

Înfricoșat de freamătul acela

Ce se-nălța vuind în vijelie,

Am zis: — Maestre, să deschid umbrela?

N-aș vrea să facem hidroterapie.

La anii tăi, o gripă subversivă

Îți poate-aduce vreo pneumonie.

— Eu nu mă tem de moarte, dimpotrivă,

Răspunse el, — când ai murit o dată

E foarte greu să cazi în recidivă...

Această vorbă îmi păru ciudată.

Cuprins de-un fel de vagă presimțire,

Pândii pe-ascuns figura-i nemișcată.

— Nu m-ai luat cumva c-un plan subțire

Mai adineaori când ziceai, Magistre,

Că Iadul nu-i decât o-nchipuire?

El, mie: — Văd din vorbele-ți sinistre

Că-n orice caz, Infernul pentru tine

Își va deschide negrele registre.

Destul am încercat a-ți face bine.

Ca să te vindeci pentru totdeauna,

Ridică-te și vino după mine...

Cu fulgere verzui creștea furtuna.

Rostind aceste nobile cuvinte

Prin care și-a răscumpărat minciuna,

Maestrul a pornit-o înainte,

Pe când, sub cer de zgură și aramă,

Eu mă țineam în urma lui cuminte

Precum se ține puiul după mamă.

II

„...E caddi comme corpo morto cade."

Dante

"Pe-aici se intră-n brațele durerii,

Pe-aici se intră-n bezna subterană,

Precum afirmă Dante Alighieri.

M-a conceput o-nchipuire vană,

Un rafinat instinct de răzbunare,

Dar m-a-ntrecut mizeria umană.

Zadarnică e orice protestare.

Voi, cei ce-n lume ați comis păcate,

Lăsați-vă năravul la intrare."

Aceste vorbe, oarecum ciudate,

Citindu-le cu jumătate gură

Deasupra unei porți dărăpănate,

Am zis: — Intrarea pare cam obscură...

N-ar fi prudent să renunțăm, Maestre?

Căci la un caz cumva de-ncurcătură,

Nu văd nici uși deschise, nici ferestre

Pe unde teafăr să purced afară,

Utilizând resursele-mi pedestre...

El mi-a răspuns cu voce funerară:

— De ce te porți acum ca fariseii,

Au vrei să-mi faci fantoma de ocară?

Privește cel puțin prin borta cheii,

Să știu că nu m-am ostenit degeaba.

Eu, lui: — Pardon! Așa fac doar lacheii.

Începe tu! Ori m-ai luat cu graba,

Să-mi scoți la urmă niscaiva ponoase?

(Și-n gândul meu: "Se oțărăște baba!")

Ce interes avut-ai, ce foloase,

Ca să m-atragi cu vorbele-ți viclene

Prin locurile-acestea dubioase?

Doar știm noi că pe-aici, prin buruiene,

Se află o panteră-n libertate

Și alte lighioane indigene.

Vrei să m-aplec din curiozitate,

Și-n vreme ce nici nu gândesc cu gândul,

Vrun cerber să m-apuce pe la spate?...

Așa vorbii, cu ochii spionându-l;

Iar la sfârșit cedarăm fiecare,

Când el, când eu, să stăm privind cu rândul.

Văzui atunci, aproape de intrare,

Un pudel gras și plin de panglicuțe,

Cu scabie canină pe spinare.

O lebădă și câteva maimuțe

Înconjurau dihania neroadă,

Ce se lăsase moale pe lăbuțe.

Cu gingiile neputând să roadă

Un beefsteak crud și tare ca de piatră,

El sta sugând din propria lui coadă.

— Acest cățel ce toată ziua latră,

Rosti Maestrul cu-a lui voce tristă,

A fost un biet erou, lăsat la vatră.

— Cunosc! am zis cu nasul în batistă.

Dă-mi voie să-i dedic, fiindcă-i place,

Această rimă impresionistă...

— Vezi colo, între două vingalace,

Un om cu alfabetul la spinare,

Venind pe sub colină într-acoace?

Acela este tipograful care,

În primul tău poem, din zăpăceală,

ți-a mutilat trei strofe lapidare.

Atunci la borta cheii, cu sfială,

Urmând ilustrei mele Călăuze,

Văzui o mutră plină de cerneală:

Un om trecea... Și cele nouă Muze

Îl zgâriau, purtându-l sub escortă

Și obligându-l să le ceară scuze.

— Degeaba cauți, i-am strigat prin bortă,

Să scapi de blamul negrei tale fapte!

Sus, pe pământ, poetul te suportă,

Dar jos te-așteaptă a lui Cain noapte,

Precum a zis Francesca da Rimini,

Infernul, cântul V, 107...

El s-a oprit pe creștetul colinei,

Înfricoșat de-această amenințare,

Și, neclintită-n tremurul luminii,

Statura lui s-a proiectat pe zare,

Încovoiată, lungă, amărâtă,

Ca un fantastic semn de întrebare...

Văzui apoi o namilă urâtă,

Un fel de baci cu sarica sub glugă,

Ce sta deoparte sprijinit în bâtă.

De propria lui umbră vrea să fugă,

Dar se trezea că-n juru-i gravitează,

Mânat de-o oarbă forță centrifugă.

O clipă se oprea și, cu emfază,

țintea-n pământ căutătura-i proastă,

Apoi din nou pornea ca o sfârlează.

Acest Zoil, cu proza lui nefastă,

A pângărit de două ori pe lună

A Venerei stea limpede și castă...

Atât Maestrul apucă să-mi spună.

În umbră se ivise-o albă pată,

Un corp suav ca un reflex de lună...

O blondă apariție-ntristată

Plutea spre noi din umeda genune...

Și-n întuneric, albu-i trup de fată,

Îngenuncheat ca pentru rugăciune

Și luminos și fin ca diamantul,

Părea-ncrustat în rocă de cărbune.

— Cu glas pierdut își caută amantul...

Ea are-n ochi misterul nopții clare,

Pe buze-Amor și-n inimă Neantul...

Iubirea ei crescuse ca o floare

Sub ziduri de fățarnică Gomoră,

O dulce-mpătimire arzătoare:

În ceasuri caste, mângâieri de soră.

Sărutul ei — văpaie purpurie,

Privirea — luminiș de auroră...

Și-o clipă fu de-ajuns: pe veșnicie

Se risipiră toate, fără urmă,

Într-un fior de neagră isterie.

— Destul! Destul!... Simțeam cum mi se curmă

Viața-n piept, — cum vipere rebele

Se zvârcolesc în inima-mi și scurmă...

Și fără glas, cu capul gol sub stele, —

Văzând cum iarăși piere-n fund, departe,

Fantoma tristă a iubirii mele,

M-am prăbușit cu brațele-ntr-o parte,

Împins în gol de-o tainică povară,

Cum cade omul fulgerat de moarte.

Părea că peste sufletu-mi coboară

O noapte liniștită și adâncă

Și-n giulgii moi de umbre mă-nfășoară

Apoi, cu ochii plini de visuri încă,

M-am scuturat ca dup-o catastrofă

Și m-am trezit din nou pe-aceeași stâncă —

Pe care mă găseam în prima strofă.

Vecina

Mă cerți mereu, dar nu sunt eu de vină,

Ci numai ochii, — ochii tăi, vecină, —

Că ți-am făcut potecă prin grădină...

Adeseori tu lași la geamuri storul,

Și ușa ta e-nchisă cu zăvorul,

Dar tot mai viu s-aprinde-n mine dorul!

Și tot mai des mă poartă necuratul

Spre zâmbetul din ochii tăi, cu sfatul

Pe care-l țin ispita și păcatul.

De dorul tău, de dragul suferinței,

Când amăgit mi-oi pierde rostul minții, —

Tu vrei să-mi las și frații, și părinții?

Să leg acum ce nu se mai dezleagă,

Să ispășesc viața mea întreagă

Păcatul greu că mi-ești atât de dragă?

Decât să fug cu tine-n largă lume,

Ori singur eu, să nu-ți mai știu de nume, —

Mai bine-mpacă-mi dragostea cu glume.

Zâmbind să-mi vindeci inima rănită,

Păstrează calda ochilor ispită,

Dar nu mai ține ușa zăvorâtă!

Că tu ți-nconjuri viața cu zăvoare

Și clipele de-acum le lași să zboare,

Când duclea tinerețe-i trecătoare...

De ce nu vrei să lași în prag veșmântul

De datini grele ce-mi ucid avântul,

Că nu ne-ar ști nici vântul, nici pământul!

Când umbra nopții cade peste vale,

Tu să m-aștepți în pragul casei tale,

C-un văl ușor pe umerele goale.

Să vin, când luna nopților măiestre,

Frumoasă ca o fată fără zestre, —

Se uită lung și tainic prin ferestre...

Table of Contents

Balade vesele și triste

Rapsodii de primăvară

I

II

III

Cântec

Balada morții

Balada călătorului

Balada popii din Rudeni

Balada munților

I

II

III

Pastel

Rapsodii de vară

I

II

III

IV

V

Broaștele

Acceleratul

Sfârșit de vară

Rapsodii de toamnă

I

II

III

IV

V

Balada unui greier mic

Catrene

Manon și Des Grieux

Balada chiriașului grăbit

Noapte de mai

Noapte de iarnă

Singuri

În drum

Noapte de toamnă

Romanță

Păinjiniș

Epilog

Distih eroic

Infernul

I

II

Vecina