Iulia Hasdeu

Editura Bestseller

Imagine: Coka/Shutterstock.com

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

A fi iubită

But, oh! the choice what heart can doubt,

Of tents with love, or thrones without?

(Thomas Moore)

Muriși, o, Beatrice, în floarea vîrstei sfinte...

Cu dragostea-i poetul te-a însuflețit;

Prin versurile sale ne stă mereu în minte

Imaginea ta dulce, căci Dante te-a iubit.

Ți-a fost, o, Eloise, fatală dimineața.

De Abelard iubită, fu sincer dragu-ți crez,

Și - crin în mînăstire - sfîrșitu-ți-ai viața...

Dar, ca pe Beatrice, eu te invidiez.

Tu-l plîngi pe Cid, Ximena, fiindcă, aspră, soarta

Potrivnică îți este și nu-l mai poți vedea.

El te-a iubit... Iubirea învinge chiar și moartea;

De-aceea-ntotdeauna eu te voi învia!

Ah, să te știi iubită! Ce sfîntă fericire!

Să plîngi atunci îți vine, dar lacrime cerești!

Să mori iubind!... Ah, moarte de har și norocire.

Cînd mori în nimb de soare, ca-n el să retrăiești!...

Himera

De este-n lume-adevărat

Că-ndrăgostiții au aflat

În germinal sau în brumar

Avîntul altfel nesperat

E că-n himeră-și fac hotar.

Și pacea serii de-o iubesc

Cu umbrele ce amăgesc

Natura chiar – augusta mamă

E ca-n visare se voiesc

Și de himeră nu au teamă.

Ei rîd de vise-amăgitoare

Și nu se tem că omul moare

Că-n timpul lui Homer mai speră...

Sunt singuri fericiți sub soare:

Că fericirea – e-o himeră.

România

Câmpia ne zâmbește, de flori împestrițată

Ca un chilim ce-l țese natura-n fețe vii;

Și iarba cea subțire, de vânturi aplecată,

Ascunde mii de fluturi cu aripi argintii.

Când florile mișcate de-o blândă adiere

Se-mbată de lumină sub soarele cel cald,

Din sânul lor albina cu poftă soarbe miere

Notând din floare-n floare pe marea de smarald.

Deodat’ un nor năpraznic astupă mândrul soare,

Un văl ursuz și rece se-ntinde peste flori;

Se-ntunecă pământul de-o noapte-ngrozitoare;

Și fluturi și albine-s cuprinse de flori.

Dar iată că pe ceruri, spărgând nemila ceții

Un înger se ivește, trimis de Domnul sfânt:

Împrăștie toți norii, cu raza dimineții,

S-așterne iar voioasa lumină pe pământ.

Câmpia cea bogată e dulcea Românie

Cu fluturi, flori și-albine; iar norul cel cumplit

E dușmanul ce tinde s-o ducă la robie

Lățind o neagră umbră pe ceru-i umilit.

Luceafărul ce vine ca să ne dea dreptate,

Gonind întunecimea prin falnicul său zbor,

În lume acel înger se cheamă Libertate;

El trage după dânsul lumină peste nor!

Nu-ndrăznesc

De m-ai asculta vreodată

Aș voi ca să-ți vorbesc

Tu m-asculți... cu toate-acestea

N-am putere să-ndrăznesc

Ești prea bună, ești prea dulce

Însă fără voia mea

Ca și-o pasăre pe cracă

Tremur înaintea ta.

Am a-ți spune multe lucruri

Nu pot însă... mă-nfior

Căci pe buze-ți văd un zîmbet

Rece, batjocoritor

Gura ta e ca o roză...

Tu în rîs mă vei lua...

Nu-ndrăznesc să ridic ochii

Nu-ndrăznesc-naintea ta.

Mersul tău e de regină

Chiu-ți e impunător

Pentru ce te-admir într-una

Înțelegi tu prea ușor.

De mi-ai fi tu suverană

Și eu rege de ți-aș fi

Pentru tine aș muri.

Poate-s prost! e cu putință

Însă știu că te iubesc

Inima-mi e simțitoare

Însă nu pot să vorbesc

O! amoru-mi pentru tine

Să ți-l spun de-aș îndrăzni

N-ai mai rîde ... și pe-un altul

Niciodată n-ai iubi!

De ce?

Cu mult mai cufundat în gînduri

Pe-același drum el s-a pierdut

N-a mai surîs ca-n alte rînduri...

Ah, pentru ce a mai trecut?

E poate mîniat pe mine:

Inima-i rece s-a făcut?

N-am turburat visări senine...

Ah, pentru ce a mai trecut?

Și la fereastra mea, privirea

Azi întristată și-a pierdut

Poate nu s-a răcit iubirea...

Că de ce oare-a mai trecut?

Nu mă-mpiedica de-a plînge...

Nu mă-mpiedica de-a plînge

Dacă am darul lacrimei

Durerea în plîns o poți înfrînge

Și speri ceva în boaba ei.

Nu știi că-n plîns de-atîtea ori

Poți să-ntrevezi o rază nouă

Și că-i la fel cum pentru flori

E-o reîmprospătată rouă?

Nu știi că plînsu-i izbăvire

La orice inimă înfrîntă?

E ultima înveselire

Ce-adesea durerea o cîntă.

Cînd plîngi speranța nu te-nfrînge

Și vezi ceva în raza ei

O, lasă-mă, amice–a plînge

Dacă am darul lacrimei.

Patria

Mereu îi găsește cusururi

Cînd vorbește de a lui țară;

Cu toate-aceste neajunsuri

Îi este totdeauna dragă.

O critică fără-ncetare;

Chiar sincer o compătimește.

Totuși, îi sare în apărare,

Pentru că pe ea o iubește.

Mai ales când timp îndelungat

Departe de patrie și casă

Iubirea adâncă s-a aflat

În inima necredincioasă.

Iar când fiii nerecunoscători

Îi cer iubire și mângâiere,

Le deschide brațele tuturor

Și la piept îi strînge cu putere.

De-aceea, cu orice cusururi

Ce patriei sale i le află,

Cu orice greșeli, ea de-a pururi

Îi rămâne scumpă și dragă.

O, Doamne!

O, Doamne! Cer iertare, aș vrea acum să mor!

N-am șaisprezece ani! Dar viața mea-i amară,

Și inima mi-e tristă, speranțele nu cobor

Și fără de prieteni, ruina mă-mpresoară!

Mai bine e să mor. Nici nu mai pot să plâng,

Și lacrimile au un farmec ne-ntrecut ...

Când nu mai pot de-o vreme nici lacrimi să mai strâng,

Vreau moartea să-mi aducă odihna ei de lut.

La ce cugetai?

Când pe cărți de rugăciune, genele ți le plecai,

Spune-mi scumpa mea amică, la ce oare cugetai?

Închinându-te, o! spune-mi, oare nu cumva rosteai

Al meu nume, câteodata, așa dulce îl găseai?

Eu ceream la cer - când vântul steagurile flutura -

Ca să binecuvinteze lupta și izbânda mea;

Și pe când gornistu-ntruna, marșuri de război suna,

Sufletu-mi, gelos pe tine, tot spre tine s-avânta.

Iar când tu, îngenunchiată, te rugai la Dumnezeu,

Eu, călare pe fugaru-mi negru ca un pui de zmeu,

Alergam după al slavei, zgomotos și lung alai;

Îmi râdeam de-orice pericol! Moartea-n față am privit,

Jupuită, numai oase și cu chip îngălbenit.

Nu cumva atuncea iarăși, tot la mine cugetai?

Primăvara și toamna

Același farmec verde

Și ochiul nostru viu

O primăvară verde

Și-o toamnă-n arămiu.

Că dacă primăvara, cu voci de păsărele

Ne-nveselește-n cântec de paseri neînvinse,

Și toamna calmă, tristă, cu vânturile grele,

Ne liniștește-n taină cu umbrele ei stinse.

O veselie albă

Ce nu cunoaște haos;

Pe când toamna în salba

Îmbie la repaus.

Inspiră fiecare o altă nostalgie

Și-n caldele miresme ne-am vrea mereu ascunși:

Cele de primăvară - ne-îmbată: o orgie;

De cele ale toamnei suntem mereu pătrunși.

Dorința de ieșire

Adâncul cercetându-l;

Dar toamna, c-o privire,

Ne reculege gândul.

În fiecare lucru un farmec poate fi!

Aflându-l, omul știe să fie mulțumit:

În primăvară simte nevoia de-a iubi,

Pe când în umbra toamnei se vrea a fi iubit!

Unei file

Sărmana filă-n care aștern

A gândului comoară

Nu știi câte dureri se cern

Când vin spre tine iară.

Ca lumea, rece mă privești

Mă vezi surâzătoare

Dar rana cum s-o potolești

Când inima te doare?

Sunt rele care nu se scriu

Și nu se spun în șoapte,

În ele chinu-i tot mai viu

Și sufletul e-o noapte.

Poți să mă plângi hârtie deci

Ca muta mărturie;

Ce grea amărăciune

Să râzi, când plânsu-nvie!

Femeia

Ah! crudele genus, nec fidum femina nomen! (Tibul)

O inimă de Evă, enigmă-n veci profundă!

Din foc divin și amestec din tina cea imundă;

Protee fără nume, ce logica dezminți

Deșartă sau prea rece, sau clocot de dorinți!

Sub vraja frumuseții, ori dulcea ta zîmbire,

Ascunzi tu suferință, rușine, sau iubire?

În clara ta privire, de visuri încîntată,

Pot eu citi, femeie, de vei fi plîns vreodată?

Ah, ce perverși ai ochii, surîsul nu-i timid

Sub fardul ce sclipește s-ascunde mai nimic,

Sub finele dantele ascunzi, făr-de mustrare,

Defectele, și-n taină, porniri spre desfrînare!

La tine totul este spoială sau mascat:

Ținuta, vorba, fața și glasul afectat

Căci tot ce nu-i minciună tu-nfrunți cu viu răspăr:

Minciuna pentru tine e unic adevăr!

Fațadă-i tot la tine și prefăcătorie

Și chiar a ta știință e doar cochetărie.

Spre a trona mai bine, voind să ne uimească,

Și-ndeosebi să placă!

E vanitatea-ți dragă!

Să placi... pentru aceasta ți-ai da viața-ntreagă,

Ți-ai da averea, pruncii și cinstea, de se cere,

Și totul pentru-o biată [și] ridicolă plăcere!

Cochetăria-ți este virtutea cea suavă.

Ea în femei se naște: în tine, doamnă gravă,

În tine țărăncuță, cu fața-mbujorată,

În tine, curtezană, mereu nerușinată.

Femei! - e viața voastră și singura mîndrie;

Voi sufletul vă-nchideți într-o bijuterie!

Înserare

Nox erat et coelo fulgebal luna sereno... (Horațiu)

E noapte... doarme totul,

Zefirul însă-i domn;

Căci vrînd s-atingă roza,

Învins-a-n drum pe somn.

Glumind, el balansează

Copacii-n visul lor;

În jurul lumii-acuma

Dansează-un negru nor,

Așa c-a ei lumină

Nu va mai stingheri

Pe doi iubiți, ce-n pace

Să fie, ar dori;

Iar florile-alintate

Mireasma și-o răsfrîng.

E-atîta vrajă dulce

În adormitul crîng!

Nu-i nici un singur zgomot...

Și filomela chiar

Tăcut-a prin tufișuri,

Visînd în tainic har.

E ora cînd flăcăul

Așteaptă-n doru-i sfînt

La poarta mîndrei sale:

Viață... sau mormînt.

1885

Singurătate

Spiritus astra petit...

Hai, suflete în zbor departe,

Spre cer, pe-a viselor potece,

Pe unde gînd profan nu trece

Și n-ai de nici o grijă parte:

Hai, suflete, cît mai departe,

Pămîntu-n noapte să se-nece!

Să ne-avîntăm în infinit...

Sondînd superba înălțime

Să rătăcim în zări sublime,

În cer de-azur, locaș rîvnit;

Dorind al tainei infinit,

Uita-vom sumbra adîncime.

Osuflet, duh ales și pur,

Săltînd din pămînteasca tină,

Să-ți rupi cătuși de vizuină;

Deci, lasă-ți corpul, beci obscur,

Și vino în eternul pur,

Să facem baie în lumină.

O, vino să ne bucurăm

De-a fericirii plinătate!

În drum de-o fi vreo greutate,

Găsi-vom, totuși, ce sperăm;

Căci vom putea ca să gustăm

A liniștei singurătate.

Și vom dezveli deodată

Eterne taine, mult profunde,

Ce infinitul le ascunde

Acestei lumi, ce-n van le cată;

Și vom zîmbi, ca de-o erată,

De-a lumii cunoștințe scunde!

Al nostru ochi descoperi-va

Reala față-a tot ce este

Și printr-o vrajă, ca-n poveste,

Tot universul lămuri-și-va

Secretul, care-atunci vorbi-va

Din fir a păr - măreață veste;

Iar adevăr, frumos și bine,

Făr-a răni cu-a lor prezență,

Ne-or apărea chiar în esență,

Cu străluciri de tot senine;

O, suflet, fericiri divine

Ne-or copleși prin excelență!

O, sfînt deliciu, voluptate!

Să contemplăm esența pură

Și-a tale taine, o, Natură,

Și frumuseți abia visate!

E o supremă voluptate,

Al cărei dor e o tortură.

Ah, ce tortură negrăită! -

Tu, suflete nemuritor,

Ai vrea să te înalți în zbor

Spre bolta cea nemărginită;

Dar nu poți - caznă negrăită!

Să scapi de corpul tîrîtor.

Zadarnic dorul te-nfioară,

Vrînd taine mari să descifrezi;

Să zbori și dulce să visezi,

Ca un avar l-a sa comoară,

Căci corpul greu te împresoară

Cu lanțul gliei, să cedezi.

Dar să răbdăm. E-o zi anume,

Cînd sufletul se liberează,

Sfărmîndu-și lanțul, și pe-o rază,

Senin se-nalță, ca din spume,

Spre-al său locaș din altă lume

Și în lumină se-mbăiază.

O, suflete, speranța-i mare...

Fixat e ceasul cînd ai să treci

Urcînd pe sfintele poteci;

Frumoasa zi - frumos dispare.

O, suflete, spranța-i mare:

Totul trece... Dumnezeu e-n veci!

Paris, 16 aprilie 1888

Magdalena

Cînd jalea vîntului tomnatic

Prin desfrunziții arbori trece,

Tu te gîndești la baluri, doamnă, -

Eu mă gîndesc la soba rece...

Cînd primii fluturi de zapadă

Plutesc în zarea albicioasă,

Tu te gîndești la rochii scumpe,—

Eu mă gîndesc că-s zdrențuroasă...

Și cînd în nopțile de iarnă

Cînți la clavirul tău, visînd,

Tu te gîndești că ești iubită, —

Eu mă gîndesc c-o să mă vînd...

Cântecul de leagăn

Nani, nani, dormi,

odorașul scump,

al mamei odor,

În culcușul tău,

de vise cerești

legănat ușor!

Îngerul duios

peste fruntea ta

s-apleacă zâmbind,

Ș-aripa-i de-argint

pe-ai tăi ochișori

Îi flutură blând.

Nani, nani, dormi,

dormi netulburat

căci mama va sta,

De-a dragul privind

rumenele fragi

pe gurița ta.

Iat-o s-a deschis,

iat-o iar s-a strâns

plăpându-l boboc

Un trandafiraș

vesel zâmbitor

l-al soarelui foc!

Spicele de grâu

parcă moțăiesc

din cap lenevos;

Colo-n stejăriș

fâlfăie-n văzduh

fragedul miros,

Noaptea-ncetinel

Învălește tot

de jur-împrejur,

Galeș adiind

suflu-i răcoros

c-un tainic susur.

Paserea pe somn

Ș-asterne-nchizând

ochiul cel zglobiu,

Iar cernitul corb

s-ascunde pitiș

În zidul pustiu.

Din ascunzători

ies la lilieci,

zburând în târcol,

Și din când în când

al bufniței glas

cobește a gol

Dormi, puiuțul meu,

de luna din cer

privit drăgălaș;

Sufletu-ți în trup

e ca un altar

În sfântul lăcaș!

Somnul tău aș vrea

să fie ș-al meu:

somn nevinovat!

Tu dormi făr’ să știi

al lumii amar

Ș-al vieței păcat!

Nani, nani, dormi,

odorașul scump,

al mamei odor,

În culcușul tău,

de vise cerești

legănat ușor!...

Table of Contents

A fi iubită

Himera

România

Nu-ndrăznesc

De ce?

Nu mă-mpiedica de-a plînge...

Patria

O, Doamne!

La ce cugetai?

Primăvara și toamna

Unei file

Femeia

Înserare

Singurătate

Magdalena

Cântecul de leagăn