Țiganiada

Ion Budai-Deleanu

Editura Bestseller

Imagine: Mayer George

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Țiganiada sau Tabăra țiganilor

Prolog

Să fie preceput ș-alte neamuri a Europei prețul voroavei și dulceața graiurilor bine rânduită, adecă ritòrica și poesia, cum au înțălesu-o elinii și romanii, o! câți eròi slăviți să ar ivi dintre vàrvari, sau doară din cei ce să numea sălbateci, pe carii oameni luminați, lipsind, întru neamul lor și pe vremile când au trăit, un Omèr ș-un Virghil, vecinică i-au acoperit nepomenire. Ș-unde era Ector, cel a Troii naltă sprijană, și Ahil, tăria și zidul grecilor, de nu să ar fi născut cântărețul Omèr?

Deci nu pentru că numai Ellada și Roma au putut naște oameni înalți și viteji luminați, ne mirăm cetind viețile slăviților eroi elinești și romani, ci mai vârtos pentru că Ellada și Roma au crescut oameni întru podoaba și măestria voroavei deplin săvârșiți, carii cu supțirimea și gingășia condeiului său, au știut într-atâta frumsăța pe eroii săi, cât noi astezi, necunoscând pe alții asemene, ne uimim de mare-sufleția, naltă-cugetarea, bărbăția ș-alte vărtuți a lor, și doară nu luòm sama că mai mare partea întru aceasta este a scriptoriului.

Luând firul istorii neamului nostru romănesc, de când să au așezat în Dacia, câți și mai câți bărbați, cu tot feliul de vărtuți strălucitori, am cunoaște doară acum, deacă să ar fi aflat între români, din vreme în vreme, bărbați care să fie scris viața lor și cu măestru condeiu împodobindu-le fapte și înălțându-i după vrednicie, să îi fie trimis strănepoților viitori. La lipsa unòr ca acești autori, acum pre toate acele persoane luminate din căruntele veacuri, ceața uităciunii i-au acoperit. Puține raze a mărimii lor, cu care viețuind strălucea, au putut străbate la noi.

Și unde aflăm la istorie un eròe asemene lui Stefan, principul Moldavii, sau unui Mihaiu, domnului Ugrovlàhii, căròra nu lipsea numai un Omer, ca să fie înălțați preste toți eroii. Răvărsându-și întru mine nește scântei din focul ceresc a muselor, bucuros aș fi cântat doară pre vreun eroe dintru cei mai sus numiți; însă băgând de samă că un feliu de poesie de-aceste, ce să chiamă epicească, poftește un poet deplin și o limbă bine lucrată, nesocotință dar ar fi să cânt fapte eroicești, mai vârtos când nice eu mă încredințăz în putere, iar neajungerea limbii cu totul mă desmântă...

Cu toate aceste, răpit fiind cu nespusă poftă de a cânta ceva, am izvodit această poeticească alcătuire, sau mai bine zicând jucăreauă, vrând a forma ș-a introduce un gust nou de poesie romănească, apoi și ca prin acest feliu mai ușoare înainte deprinderi să se învețe tinerii cei de limbă iubitori a cerca și cele mai rădicate și mai ascunse desișuri a Parnasului, unde lăcuiesc musele lui Omer și a lui Virghil!...

Eu (spuind adevărul!) vrui să mă răpez într-o zburată, tocma la vârful muntelui acestui, unde e sfântariul muselor, ca să mă deprind întru armonia viersului ceresc a lor; dar ce folos! Căzui și eu cu mulți alții depreună, și căzui tocma într-o baltă, unde n-auzii numa broaște cântând!...

Pentru aceasta, până la un alt prilej, când mi să va lovi să beu din fântâna curatelor surori, primește, iubite cetitoriu, cu bună voință această izvoditură!... și socotește cu priință, aducându-ți purure aminte că apa de baltă nice odinioară nu este limpede ca de fântână.

Leonachi DIANEU

Epistolie închinătoare

CĂTRĂ MITRU PEREA, VESTIT CÂNTĂREȚ!

Treizăci de ani au trecut, drăguț Pereo! de când eu fui sâlit a mă înstrăina din țara mea. De-atunci încoace, usăbite țări am trăpădat; dar', ca să-ți arăt în scurt toate pățirile mele, ascultă și judecă.

Întâi, învitându-mă zburătăția minții mele încă necoapte, când să începu războiul cel de pe urmă a nemților cu turcii, mă făcui volentiriu. Păciuindu-să apoi lucrurile, precum ști, fiind că primisăm slujbă la austrieni, fui trimis asupra franțozilor și supt Mantua căzui rob. De-acolo trimis fiind la Gàllia, întru prinsoarea delungată, dobândii prilej a învăța carte și mai multe limbi, procopsindu-mă mai vârtos la învățătura oștenească. În urmă primii slujbă la franțozi și purtându-mă bine, în scurtă vreme ajunsăi căpitan. În urmă, cu oaste care fu trimisă la Eghipèt, m-aflai și eu. O, cu câtă bucurie făceam eu acea călătorie, socotind că acolò voi s-aflu doară cuibul strămoșilor noștri și neamul nostru adevărat!... Căci auzisăm totdeuna, și deobște să zice cum că soiul nostru țigănesc să trage de la Eghipet și purcede din faraonii cei slăviți.

Însă, iubite Pereo! în zădar fu toată cercarea mea, că nu aflai nici o urmă de adevărați strămoșii noștri, și mă încredințai, spre mâhnirea mea, cumcă țiganii noștri și la Eghipet tot aceiaș sunt ca și pe la noi, adecă defăimați și de toți urgisiți, ce nu vor să păzească nice o rânduială sau să să îmbunătățeze cu năravuri mai polite sau să-și lumineze mintea cu învățături alese.

Fiind eu în Eghipet mai la toate bătăliile de față, s-au întâmplat pe mine o nenorocire, că trecând un glonț de tun aproape, mi-au uscat un picior ș'am rămas învalid. Deci am luat slobozie de la slujba oștenească. De-atuncia tot aici sunt, la Eghipet. Dar, crezi-mă sau ba? cu toate aceste nu-mi pociu scoate din inimă dorul țării în care m'am născut, și màcar trăesc aici în prisos de toate, totuș', spre fericirea deplin patria-mi lipsește.

Având aici vreme de ajuns, mă îndeletnicesc mai mult cu cetera și cu cântări. Am dat în cunoștință cu mulți de ai noștri, iar' mai vârtos cu Mârza. O, să-l cunoști ce ales om e acela, și doar' unul dintru toți, care are iubire de neam și râvnă călduroasă de-a aduce pe soiul nostru la oarecare rânduială. Acesta mi-au deschis ochii întru multe, iar mai vârtos pentru purcederea noastră, căci au fost născut și crescut acolo, de-unde ne-am desghinat noi, nefericiții. După cum spune el, noi suntem din India, și limba noastră să grăiește acolo până în zioa de astezi; însă pentru aceasta ți-oi scrie de altă dată.

Întru altele, și această istorie care ț-o trimit (pe care am tituluitu-o Țiganiada), mai mare parte este alcătuită din spusele lui; căci un strămoș a lui au fost, pe vremea lui Vlad Vodă, cu turcii în Țara Muntenească. Din gura acelui au luat moșu-său, apoi tată-său, de la care au auzit spuind dânsul.

Drept aceasta, aducându-mi aminte de țara în care m-am născut (măcár că noao ne este máșteră), multe cântam eu delle noastre, amegind vremea în ceasurile mele mâhnicioase. Aceasta fu pricina și aceștii izvodiri poeticești, care în ce dată o pusăi la cévaș' rânduială, gândii la tine, drăguț Pereo! și hotărâi ca, de s-ar tâmpla acest făt întii născut al mieu să iasă cândva la lumină, ție să ți-l închin, pe care am cunoscut măestru cântăreț și viersuitoriu, mai ales a vremilor noastre!...

Priimește dară, în semnul vechii pretenii, ca un dar, pârga ostănelii mele și-ți adă aminte, în zilele tale fericite, de prietenul tău Dianeu!... Adevărat că de pe acest nume nu mă vei cunoaște, căci pribegind eu din țară, l'am schimbat, dar' ție-ți voi da cheia, ca să poți intra la taină. Eu mă chiem acum Leòn Dianeu, sau Leonáchi Dianeu (precum ști tu bine, că la noi în Țara Muntenească, ba și la Moldova, toți ș-adaugă numele cu achi sau cachi, după grecie, fiind că sună mai cilibiu; adecă, în loc de Leonaș sau Leonuț, ei zic Leonachi ș. c.) Dar' să știi că acest nume, Leon Dianeu, cuprinde în sine întreg numele mieu, prin strămutarea slovelor sau anagrámă.

Deacă-ți vei aduce aminte de toți cunoscuții și de unul care odată trecând prin Sásréghen, unde erai atunci, te-au căutat și au împrumutat o cronică scrisă cu mâna de la tine, îndată vei ști cine sunt. Pentru aceasta și numele tău este strămutat, prin anagramă, căci am avut multe pricini la aceasta, ca să nu știe toți cine este izvoditoriul aceștii poesii și cărùi s-au închinat. Am înțăles eu aici, că și tu ai scris ceva foarte bun pentru țigani și scriind adevărul, ai atins pe voievodul cum să cade; care de cându-i, n-au suferit neamul său și n-au făcut nice un bine, ci numai au strâns părale ca să îmbuibeze pre boieri. Doamne, când va fi să mai ajungă alt vòievod, care iubește pe ai săi? Eu socoteam că voi auzi cât de curând că pe tine au rădicat ceata vòievod, dar bag de samă, nătărăul acela tot trăiește și împute lumea!...

Scrie-m, rogu-te, cum vă aflați, că eu încă mă țân de ceata voastră și nu mă am lăpădat până acum; ba zioa și noaptea pentru dânsa lucru ș-ostănesc.

În cât e pentru firea aceștii alcătuiri a mele, adecă a Țiganiadei, am să-ți aduc aminte cumcă eu învățând lătinește, italienește și franțozește, întru care limbi să află poesii frumoase, m-am îndemnat a face o cercare: de s-ar putea face ș-în limba noastră, adecă cea romănească (căci a noastră, cea țigănească, nu să poate scrie și puțini o înțăleg) cèvaș asemene; ș-am izvodit această poveste, pe care, după limba învățată, am numit poemation (adică mică alcătuire poeticească), întru care am mestecat întru adins lucruri de șagă, ca mai lesne să să înțăleagă și să placă. S-află întrânsa și critică, pentru a cării dreaptă înțălegere te poftesc s-adaugi oarecare luări aminte, căci știu bine că vei înțălege ce-am vrut eu să zic la multe locuri.

Iară cât privește faptul istoricesc, pentru Vlad Vodă, că au fost așa precum l-am scris eu, dovedesc cu scriptorii de la Vizant, precum vei ști tu bine; iar de țigani, că Vlad Vodă i-au armat oarecând împrotiva turcilor, scriu ș-unele cronice scrise cu mâna muntenești; însă istoria alcătuită întracest chip este ostăneala mea, ce am pus'o în stihuri, după izvodul ce am aflat la mănăstirea Cioarei, în Ardeal, care întru toate să lovește cu pergamèna ce s-au aflat, nu demult, în mănăstirea Zănoaghei.

Eu socotesc că țiganii noștri sunt foarte bine zugrăviți în povestea aceasta care să zice că ar fi fost scrisă mai întâi de Mitrofàn ce au fost de față la toate și care la nunta lui Parpangel au iscodit un epitalamion sau cântare de nuntă; de unde țiganii lesne vor cunoaște pe strămoșii săi. Însă tu bagă samă bine, căci toată povestea mi se pare că-i numa o alegorie în multe locuri, unde prin țigani să înțăleg ș-alții carii tocma așa au făcut și fac, ca și țiganii oarecând. Cel înțălept va înțălege!...

În urmă trebue să ști, bade Pereo! cumcă aceast' operè (lucrare) nu este furată, nici împrumutată de la vreo altă limbă, ci chiar izvoditură noao și orighinală romănească. Deci, bună sau rea cum este, aduce în limba aceasta un product nou. Soiul acestor feliu de alcătuiri să cheamă comicesc, adecă de râs, și de-acest feliu să află și într-alte limbi. Însuș' Omer cel vestit, moșul tuturor poeților (cântăreților în stihuri), au alcătuit Bătălia șoarecelor cu broaștele. Deci Omer este, de bună samă, începătoriul, precum aceii înaltei neasămănate poesii ce s-află în Illiada și Odiseea, așa și aceștii mai gioase, șuguitoare, a noastre. După dânsul, (în cât știu), au scris Tassòni italienește, un poemă La sèchìa rapìta, adecă Vadra răpită și, precum înțălesăi, în ceste zile, un abate Càsti, acum pe vremile noastre, încă au alcătuit o asemene istorie, ce au numit-o Li animali parlanti, adecă Jivinele vorbitoare. Numai cât povestea lui nu atârnă pe temeiu istoricesc ca a noastră. Iară, să fie alcătuit cineva ceva despre țigani, n-am cetit nice într-o limbă. Doară pentru că la alte neamuri europești puțin sunt cunoscuți țiganii, și pentr' aceasta o alcătuire ca aceasta la dânșii n-ar avea haz. Dară la oamenii din țara noastră, care treesc cu țiganii și le cunosc firea, nu poate să nu fie primită o izvoditură ca aceasta, cu atâta mai vârtos, cu cât eu m-am silit, în cât era cu putință, a metahirisi multe cuvinte și voroave după gustul țigănesc, mai vârtos unde vorbesc țiganii între sine.

Cu toate aceste, dragul mieu Pereo! multe am scris acolo ce poate că la mulți nu le va plăcea, însă toate adevărate. Greu era a vicleni cronica și a scrie într-alt chip, căci din fir în păr așa găsii scris la cele doao mai sus numite cronice, iar celealalte am luat din gura Mârzii.

Cea mai de pe urmă, să știi că fiind eu țigan ca și tine, am socotit cuvios lucru de a scrie pentru țiganii noștri, ca să să preceapă ce feliu de strămoși au avut și să să învețe a nu face și ei doară nebunii asemene, când s-ar tâmpla să vie cândva la o tâmplare ca aceasta. Adevărat că aș fi putut să bag multe minciuni lăudând pe țigani și scornind fapte care ei n-au făcut, cum fac astezi istoricii unor neamuri, care scriind de începutul norodului său, să suie pănă la Dumnezieu și tot lucruri minunate bârfăsc. Dar' eu iubesc adevărul.

De-oi vedea că află priință această ostăneală a mea, vei dobândi și alte alcătuiri, însă nu de șagă, ci serioase și adevărat eroice. Fi sănătos. Dat. 18 marț, 1812. La piràmidă. În Eghipet.

Cântecu I

Păn Vlad Vodă pe țigani armează,

Asupra lor Urgia-întărâtă

Pe Sătana, ce rău le urează,

Întracea luându-ș' de drum pită,

De la Flămânda pleacă voioasa

Țigănimea drept cătră-Inimoasa.

Musă ce lui Omir odinioară

Cântași Vatrahomiomahia,

Cântă și mie, fii bunișoară,

Toate câte făcu țigănia,

Când Vlad Vodă-îi dede slobozie,

Arme ș-olaturi de moșie,

Cum țiganii vrură să-și aleagă,

Un vodă-în țară ș-o stăpânie,

Cum, uitându-și de viața dragă,

Arme prinsără cu vitejie,

Ba-în urmă-îndrăzniră ș-a să bate

Cu murgeștile păgâne gloate,

Cum apoi, prin o gâlceavă-amară

(Căci nu să nărăvea depreună),

Toți cari-încătrò fuga luară

Lăsându-și țară vodă și corună.

Însă toate-aceste se făcură

Prin dimoneasca amegitură,

Că, măcar cel fără-asămănare

Mai rău duh dintru toate, Sătana,

Purure-în iad lăcașul său are,

Focului nestins fiind el hrana,

Dar' totuș', pe furiș', câteodată,

Răzvrătind lumea, el se desfată.

Iar' de-astă dată-l întărâtase

Urgia (precum spun) blăstămată

Ce văzând cu săcuri și baroase

Pe țigănimea noastră-înarmată,

În tot chipul hotărî s-o strice,

Vrajbă-întru dânsa-aducând și price.

O! tu, hârtie mult răbdătoare

Care pe spate-ți, cu voie bună,

Toată-înțălepția de supt soare

Și nebunia porți împreună,

Poartă ș-aceste stihuri a mele,

Cum ți le dau, și bune și rele.

Apoi zică cine câte știe,

Eu cu mândru Solomòn oi zice:

Toate-s deșerte și nebunie!...

Căci numa de-acel este ferice

Care pe sine-a cunoaște-începe.

Și firea lucrurilor pricepe.

Dela miază noapte mai departe,

Sus, în văzduhul întunecos,

Este-un loc (precum scrie la carte)

Cărùi zic filosofii haòs,

Unde neîncetata bătălie

Face-asupra stihii stihie!...

O zână rea țara stăpânește,

Carea nu sufere nice-un bine,

Ci toate strică și desunește,

Toate sfarmă, spulbără ce-i vine

Înainte, ș-Urgie să chiamă,

Rea prăsilă de tată și mamă.

De-acolò privind corbiș' la toate,

Urgia văzu pe ticăloase

Gloatele țigănești înarmate

Cu săcuri, ciocane și baroase;

Precepând apòi ce va să fie,

Mai că nu leșină de mănie!...

Căci nu rabdă năsâlnica zână

Ca rând bun oamenii să păzască,

Și temându-să ca să nu vină

La cevaș' rând gloata țigănească,

Gândi cum sfaturi să le strămută;

Ș'indată, iaca, să scoală iute;

Pe arepi de volburi cu fortună

Încălecând, la iad să pogoară.

Pe-unde mèrgere, fúlgeră, túnă,

Toate spulbără, frânge ș-oboară.

Însuș' pe diavoli prinsă mirare

De năpraznă-așa iute și mare.

Iar' deacă stete fără sfială

Naintea négrii mării-sale

Sătanei ce cu multă pofală

Stăpânește-a tartarului vale,

Rădicând ia sprinceana sumeață,

Zisă-amenițând celùi în față:

„Sătano, de nu mi-ai fi părinte

Și de n-aș fi-întii născută ție

(Când căzuși din ceriu, dacă ții minte,

Mă-avu cu tine-oarba Zavistie!),

Necăutând că-aceasta-i a ta țară,

Aș grăi cu tine-almintre doară.

Unde-i duhul ș-inima nefrântă

Acelui mândru Luceafăr care

Nu să-îndoi și pre cea mai sfântă

Lumină-în ceriu viețuitoare

A să scula cu războiu, odată!

Ce negrijă-acum te ține,-o tată?

Tu șezi aici, fără nice-o teamă,

Adevărat! Dar sus ce să face,

Pe lume, nu știi sau nu bagi samă.

Nu vezi ce năpraznă vine-încoace

Pe iadul tău? Eși numai, afară,

Ș-însuș' a ta vedea-vei ocară!...

Încă și țiganii mișei caută

Ca să să puie la rânduială,

Părăsându-și ciocane și laută

Și-întrarmați pe Mahomèt să scoală.

Îi văzui sfătuind cum să-ajute

Lui Vlad, în toate chipuri plăcute.

Sângur acel Vlad, de-l lași în pace,

Gata-i a prăpădi păgânimea...

Ș-atuncia iadul tău ce va face?

Unde-ți va fi slava și mărimea

Că-ai scornit legea mahometană?

Înțălesu-m-ai acum, Sătană!..."

Aceste zicând, ca și curcanul

Întărâtat să gânfă și iată!

Toată fierea și turbat cătranul

În tată-său varsă sluta fată;

Iar' el, mai nu plesni de mănie

Ș-abea cât putu zice: „O mie!..."

Și mai răsuflând: „Fiică iubită!

Pe-aceasta te cunosc adevărată

Prăsila mea: dar' fii odihnită:

Acuș vei vedea că al tău tată

Tot acel e, care-odinioară

Vru pe Cel înalt din ceriu s-oboară!..."

Urgia de-aci să-întoarsă-îndată,

Iară Sătana, iute ca vântul

Sau din arc slobozita săgeată,

Pătrunzând în curmeziș pământul

Ieși la lumea de sus, afară,

În chip de fum cu vânătă pară.

Iar' după ce pământească boare

Răsuflă puținel întru sine

Și cevaș' i să făcu răcoare,

Socoti cum ar face mai bine

Ca nevăzut el toate să vază

Pe unde-ajunge-a soarelui rază,

Știind el foarte bine că-afară

De ceata-îngerească pânditoare

Ce pregiur a toată lumea zboară,

Sânt Ilie prorocul încă-are

Asupra lui pază foarte bună

Ș'unde-l zărește,-acolea-l detună.

Din ceste cuvioase pricine

Mult nehotărât el nu rămasă,

Ci formă de corb luând pe sine,

Să băgă-într-o negură prea deasă

Și să rădică-în aripi ușoare

Păn la nuòri, aproape de soare.

Cum vulturul silit de foame,

Împregiur, pretutindene zboară,

Câmpuri, păduri și grădini cu poame

Străbătând cu vederea, ca doară

Va zări stârvuri și mortăciune

Sau ceva vrednic de vânăciune,

Așa Sătana cu fața viclenită

Caută de sus, nevăzut de nime,

Și zărește toate-într-o clipită,

Din Ochian pănă la Tătărime;

Vede toți mâncătorii de pâne,

Încă și pe cei cu cap de câne.

De-acolò vede nenumărată

Oastea lui Mahomet cum vine,

S'o robească Muntenia toată;

Și văzând să bucură-întru sine,

Hotărând păgânilor s-ajute

În toate chipurile știute.

Vede și tabăra țigănească,

Între-Alba și Flămânda-adunată,

Care, după porunca domnească,

Acum era și-în arme-îmbrăcată,

Așteptând cea de pe-urmă poruncă,

Încătro și pre-unde să se ducă.

Acolo era din țara-întreagă

Strinși țiganii cu mic și cu mare,

Părăsindu-și viață pribeagă

Și puindu-să la noao stare,

Să nu mai umble din țară-în țară,

Nici să mai fie-altòra de-ocară.

Căci Vlad-Vodă locuri de moșie

Le dedusă cu ceastă-învoială,

Ca de-acuma și dânșii să fie

Oameni ca ș-alții cu rânduială,

Iar ei mult să sfătuiea-între sine

Cum ș-ar tocmi trebile mai bine.

O zi de sfat era și de-ast' dată,

Unde toată-acuma s-adunasă

Boierimea cea mai învățată,

Multă făcând voroavă și deasă.

În urmă Drăghici rostul deschisă

Ș-acest chip cătră-adunare zisă:

„Bărbați buni! Trăind eu pă-astă lume,

Multe pății și bune și rele,

La multe privii adinsuri și glume,

Dar' (vă spun drept) din toate ahele,

Ca ș-ahasta-ori adins, ori în șagă,

Eu nu văzui în viața-întreagă.

Noi țiganii să-avem țărișoară!...

Unde să him numa noi dă noi!...

Să-avem sate, căsi, grădini ș-ogoare

Și dă toate, ca ș-alții, mai apoi?

Zieu! privind la lucruri așa rare,

Ca când treaz fiind, aș visa-îm pare...

Și ce ne mai trăbuie doar-încă

Spre viețuirea fericită?

Zieu nimică!... Numa cât mă mâncă

O gândire!-adecă ha clipită

Mai dă pă urmă-a vieții mele,

Căci acum a muri mi-ar hi jele!...

Eu mă tem că n-oi ajunge doară

Să văd țigănimea la rând pusă.

O! dulcea și draga primăvară

A zâlelor mele, cum apusă!...

Acum ar hi-în lume dă-a trăirea

Pă chieful tău, cum te trage hirea!

Voi, tinerilor, luați aminte

Ce moșul Drăghici acum vă zice:

Faceți-vă bune-așezământe

Și lăcuiți dăpreună-aice;

Fiți purure-într-o minte ș-o voie,

Mai vârtos la vreme dă nevoie.

Că, dacă nu vă veți prinde dă mână,

Părtășiri iubind și-împărăchiare,

Asupri-vă-va limbă străină

Și veți hi periți fără scăpare,

Nice veți mai face-un neam pă lume,

Ci veți hi fără țară și nume.

Ba veți hi cum furăt păn-acum,

Cumu-s jidovii blăstămați, iacă!...

Ce n-au țară, ci trăiesc pă drum...

Să hie țara cât dă săracă,

Dulce-i când poate cineva zice:

Asta-i țara mea, eu-s dă aice!..."

De-aci Goleman luă cuvântul

Și le sfătui pre larg și tare,

Întii, ca să-și împartă pământul,

Ca tot însul din vreme să-l are,

Să-ș' poată face mălaiu și pâine,

S-aibă ce mânca de-azi pănă mâine.

„Oameni buni! Oare n-ar hi mai bine

(Zicea el) să numim astă țară

Cu nume nou, păcum să cuvine,

Făcând ș-o rânduială-adevară,

Noi între noi, cării toți să hie

Supuși, întru d-alba țigănie?

Că fără dă rând nu-i nice-un bine!

Căsi apoi să ne facem și mese,

Cum au ș-alaltre neamuri vecine;

Să ședem cu-a noastre jupânese

La cumândări, zăâfèturi ș-ospețe,

Închinând cu păhărele-istețe."

Iară Mircea de-altă parte zise:

„Fraților! Mie nu mi să pare

Că-aveți voi mințile-așa deschise,

Ca să faceți vreo bună-așezare

Sânguri dân voi. Drept ahasta, eu

V-oi spune pă scurt sfatul mieu.

Să púnem nește oameni aleși,

Care-înțăleg puținel și carte,

Oameni întregi la minte, direși,

Ahești sfătuindu-să de-o parte

Și sămnându-și toate pă-o hârtie,

Cum or afla ei, așa să hie."

Însă Burda n-așteptă să zică

Mircea tot sfatul său: „Dară (zisă)

Pănă cându-ți vorbi tot nimică?

Mămăligă, măi! brânză și clisă!

Dă-aheste vă sfătuiți nainte,

Dar' nu dă-a voastre goale cuvinte.

Când om avea ce mânca și bere,

Lesne-om sfătui noi și dă-ahele.

Așa zic; asta-i a mea părere!...

Când nu-i ce roade între măsele,

Atuncia, zieu, nimica nu-ți ajută,

De-ai ceti măcar și cărți o sută!..."

Întracea să rădică cu ciudă

Cucavel, făcătoriu de ciure:

(Strâgând) „Voi faceți dân iarbă crudă

Grâu, dân toporâște săcure!...

Hoho! nu vă răpeziți așa tare,

Că nu sunt toate, păcum vă pare!...

Au doară știți voi dân ce pricină

Vodă-așa v-armă dă minunat?

Cine știe ce limbă păgână

Doar' asupra lui iar' s-au sculat;

Armele-aheste nu-s cobe bună;

Sau încai trebile-așa nu sună".

„Eh! ce ne pasă d'ahele toate

(Grăi Boroș' mândru cu măhnire);

Au n'am nimeri noi ș-a ne bate

Ș'în război adins a hărțuire?...

Noi încă-avem câte doao mâini,

Inimă-în sân și duh în plumâni!

Eu gândesc că ha mai grea tâmplare

Care poate să ne tâmpineze

Ar hi când să se scoale nescare

Vrăjmași, ca țara să ne prădeze,

Ș'am fi sâliți s-oștim și noi doară,

Apărându-ne iubita țară.

Dar' ș-atunci n-ar hi cu cale

Să ne temem fără de măsură,

Căci nici noi suntem nește dârdale

Sau ha dă pă-urmă lăpădătură,

Ca să nu cutezăm a sta-în față

Măcar cu ce feliu de-oaste-îndrăzneață."

Goleman era să măi înceapă

A grăire, și de-abea cât zisă:

„Toate-aheste nu plătesc o ceapă!..."

Când Satana care-aci sosisă

Desbrăcând negura-întunecată,

În chip de corb la țigani s-arată.

Și vrând să le facă-o nătărie,

Zbură-în giur, pe deasupră-le, roată,

Câteva ori, ca ș-o ciocârlie,

Purure cântând cha! câr! și iată,

Bietului Goleman, ce pe iarbă

Șezând ura, să cufuri-în barbă!...

Și tot croncănind, de-acolea mearsă,

Iar' dintr-un alb nuor Sânt Ilie,

Trosc!... așa-l pogni cu săgeată-arsă

Tocma-într-a capului găvălie,

Cât corbul căzu mort, iar' Sătana

Fugi zberând ș-astupându-și rana.

De-această-arătare minunată,

La toată-adunarea căzu greață.

Toți să mira cu gura căscată

Și de frică toți albisă-în față,

Iar' ștergându-ș' barba Goleman

Sudui de mamă pe croncan.

Nime nu grăia, ci câteodată

Ochii-ș mai învolbea cătră stele,

Păn' ce Drăghici după o bucată

De vreme, suspinând cu jele

(Zise): „Hai! mult mă tem dă ahastă

Să nu cază pă noi vo năpastă.

Auzit-am (și țân minte)-odată

De la dada, Dumnezieu să-l ierte,

Că mare nevoie va să pată

Ahăla și greu va să se certe

Asupra căruia corbul zboară.

Sau croncănind să spurcă doară.

Păntru-ahaia vă luați aminte

Ca nu pentru nește lucruri doară

Dă care vă sfătuiați maiânte

Lui Guladel bine să nu-i pară,

Și prin hastă-arătare cerească

Va dă primejde să vă ferească."

Drăghici era pă vremile-acele

Cel mai bătrân din cetele toate,

Și prorocea când bune, când rele,

Cum să tâmpla-în țară și prin sate.

Toți pe dânsul ca pe-un cel-mai-mare

Asculta, cu multă-încredințare.

Dar' atunci Neagul, căci avea fire

De-a grăi bagiocuri câteodată,

La Drăghici cu ciudoasă zâmbire

Căutând zisă: „Dar ian' mai înceată,

Badeo Drăghici, de-a proroci rele

Ș'a ne mai descânta dintru ele.

Ahaia știm și noi fără >de< tine,

Cùm că hălùi pă-a cui creștet șede

Un corb sau cioară nu-i merge bine!...

Iar' eu socotesc că-i mai dă-a crede

Cumcă noroc va să ne tâlnească,

Căci corbu-i pasere țigănească."

Așa țiganii cu traista plină

Întră-Alba și Flămânda mâind,

Sfătuiea din prânz pănă în cină.

Toți spunea părerea sa pe rând,

Iar' când era-în urmă, la fârșit,

Rămânea lucru nehotărât.

Dar' întracea poruncă le vine

Ca toți cât mai curând să să gate.

Cetele să fie pănă mâine

Dimineață, toate bine-armate.

Pe lângă-aceasta, multe-încărcate

Sosiră și carră cu bucate.

A doao zi, când răsărea soare,

Vodă cu căpitanii de frunte

Întracolò mearsă la prăâmblare,

Unde prin corturi negre mărunte

Țiganii, ca și broaștele-în baltă,

Durmea prăvăliți toți peste-olaltă.

Atunci porunci cât mai îndată

Cei armați să iasă la priveală

Cu toți, ș-apoi ceată de ceată,

În paradă și cu rânduială

Să treacă ca și gata de cale

Pe denaintea mării-sale.

O, musă! rogu-te de-astă dată

Să-mi dai viers cu vrednice cuvinte,

Ca să pociu cânta cum înarmată

Țigănimea purceasă nainte

Cătră-Inimoasa cu vitejie,

Vrednic lucru ca lumea să-l știe.

Întâi, dară, dintru toți purceasă

Ceata lui Goleman vestită;

Toți ciurari și feciori de acasă,

Vai de-acela care-i întărâtă!...

Trei sute era ei pe-îndelete,

Afară de prunci, muieri și fete.

Armele lor cele mai cumplite

Era furce și rude de șatră,

La vârv cu fierr ager țintuite;

Cu cestea-îndată trântea de vatră

Pe vrăjmaș de-aproape și de parte.

Acolò să vezi capete sparte!

Steagul! de mânză codalbă-o piele

Le era, de-un părâng aninată,

Pe care sta, cu roșii petele,

O veșcă de ciur sus îndreptată.

Cânta de marș în cimpoi foite,

Bătând în ciure negăurite.

Ce să mai zic de-a lor voievod mare?

Goleman voinicul! Oh, acela,

De nu-l va prăpădi vo tâmplare,

Nu va bate el în zădar lela,

Nice va zăcea prăvălit pă spate

Când i s-or fârși-în traistă bucate.

După-acește veniră nainte

Armați ș-în rânduri tocmite bine,

Argintarii, de-inele și țânte

Făcători, doao sute. Dar' cine

Îi duce și le este povață?

Tânăr Parpangel și mândru la față.

Acesta purcede-în dreaptă spiță

Din craiu Jundadel a cărui mare

Și preste toți înălțată viță

Tocma de-unde soarele răsare,

Cu soarele-împreună răsărisă.

Precum cronica ciorască scrisă.

Tot dintr-aceaiaș viță nălțată,

(Păn' au stat întregă-împărăția

Țiganilor) pogorârea din tată

Pe fii, schiptru și nalta domnie

Păn' la craiu Jundadel pe care

Lipsi de tron Cinghișhan cal mare.

Fost-au de când lumea stă-îm picioare

Multe neamuri slăvite-odinioară,

Viteze ș-altor poruncitoare,

A căror nepoți acum de-ocară

Sunt la noi; și noi l-alții-om fi doară,

De nu vom băga samă de țară.

Ian' căutați la țigănescul soiu

Cumu-i astăzi de-ovilit, cum el

De cătră toți să-împinge-în gunoiu;

Dară când trăia craiu Jundadel

Și stăpânea-în India bogată,

Vița lor era mult luminată.

A lor preste toți nalt împărat

Să numea-în ferman a lunii frate

Și-a soarelui fiiu pre luminat;

Iar' lui să-închina nenumărate

Noroade, țări, crai și mari ostroave.

Aceste nu-s deșerte voroave!

Parpangel de pe moș să născusă

Din cea mai frumoasă țiitoare

A lui Jundadel; așa să dusă

Apoi strălucind raza de soare

Păn' la dânsu; și care nu crede,

Caute la el, că-în față i-o vede.

Era nalt și ghizdav la făptură,

Bun lăutariu, pre bun cântăreț;

La toate faptele cu măsură,

Iară de-inele meșter ales.

Acest chip era voievodul mare

A zlătarilor mergând călare.

Iară după dânsul, tot alese

Șireaguri din sângura lui ceată

Să ducea,-într-un rând tot câte șese,

Căror urma ceailaltă gloată

În pielcuța goală-golișoară

Și scripind de neagră ca ș-o cioară.

Cei într-armați avea buzdugane

De-aramă și nește lungi cuțite,

Toți oameni nalți și groș' în ciolane,

Cu păr îmburzit, barbe sperlite;

Haine-avea lungi, scurte ș- învârstate,

Unii fără mâneci, alții rupte-în spate.

În loc de steag purta ei o cioară

De-argint, cu penele rășchierate

Întracel chip, cât gândeai că zboară

Plesnind în arepi cu-aur suflate.

Músică făcea cu drâmboaie,

Zdrâncănind clopoței de cioáie.

A treia, cu pasuri măsurate,

Căldărarii mari de stat să-iviră;

Toți căciulați, cu barbe-afumate.

De tăria lor lumea să miră,

Taie-în arămuri ca și-în șindile

Și rabdă foame câte trii zile.

Armătura lor era ciocane

Ferecate; toți erau călare.

Dar unde mă tragi, o, Bălăbane,

Ducătoriul acestòr, pre tare?

De-asculta țigănia de tine,

Era de dânsa cu mult mai bine!...

Ei încă după-al său steag urmează,

Ce era de-aramă-o tipsioară

Strălucind în toate părți cu raze,

Ca și soarele de primăvară.

Marș sufla-în trâmbiță răgitoare

Ș'în loc de dobă, bătea-în căldare.

A patra venind să văzură

Fierarii cu ale sale baroase,

Arzătorii de cărbuni și zgură.

Înarmați era ei și cu coase

Pe nește druguri lungi îndreptate

Și-în chipul lăncilor ferecate.

Ducul lor era Drăghici cu minte

Carele multe veacuri văzusă

Și totuș' din gură nici un dinte

Încă pănă-atuncea nu-i căzusă;

Acum ținea el a șeptea muiere

Și totuș' să sâmțea la putere.

Trei sute de-armați număra ceata,

Pedestrime-aleasă! Fieșcare

Mergea voios și de războiu gata.

Purta cu sine și de vânzare

Seceri, cuțite, foarfece, zale

Și nu le lipsea numa parale.

Cinghia lor mergea înaintea,

Ce era de clopote și chimvale.

Steag era tigaie de plăcinte

Împodobită în jur cu zale

Mărunte, de-oțăl și sclipitoare,

Aninată pe-o lungă frigare.

Sosiră-apoi în șireaguri groase

Lingurarii cu săcuri pe spate,

Toți bine-îmbrăcați, cu barbe rase,

De-a brâuri purtând nește bărzi late

Ce toate soiuri de lemne taie,

Arme pre bune și de bătaie.

Povața lor și vrednicul jude

Era iubitoriul de dreptate

Neagul ce numai de-o parte-aude.

Și-i cel mai bun meșter de covate,

De scafe, cauce, linguri, tăiere,

Hâmbare, răváre și cuiere.

Horiul lor în fluiere și triște

Cânta, lin tocănind pe-o covată,

Cât putea sâmțirile să miște

Fieșcui. Iară de steag, o lopată

Prelungă-avea și cu dăscălie

Făcută de maistor Pintilie.

Dar' cine-m va spune cum să cade

Ceata slăvită care-acum vine!

Musă ș-Apolloane, drăguț bade,

Șoptește-mi vorbe și graiuri line,

Că fără de-a ta dulce-însuflare

Poetul haz și priință n-are.

Acești>a< era (pre limba curată

Grăind) aurari, cea mai aleasă,

Ordine din țigănia toată.

Acestòr' nici de vodă le pasă,

Când ploao la munți și pot să spele

Aurul din apă, prin vălcele.

Avea la dreapta sulițe lunge

Și nește săbii de-a stânga scurte.

Care știa cum sulița-împunge,

Cum de sabie trupul amurte,

Acela trebuia să-aibă frică

Și groază de-astă ceată voinică.

Steagul o suliță era, toată

De-aur, cu codorâște văpsită

Și cu fluturi de-argint învrâstată.

Iar' orhestra, bine rânduită,

Cânta marș în diple ș-alăúte

Bătând în dobe-anume făcute.

Iară pe dânșii cu fală duce

Tandaler inimosul, de care

Nu cuteza nime să să-apuce,

Așa era de harnic și tare.

Spun că nu cunoștea nici o spaimă,

Că-ar fi fost cu dracul unii-l defaimă.

Pe-urmă-în rânduri groase, neînchieiate

Mergea lăieții, goleții droaie,

Mâncători zădarnici de bucate,

Înarmați cu măciuci și cu maie;

Muierile cu prunci mici în spate,

De tot goale sau de jumătate.

Corcodèl pe dânși avea poruncă

Să povățuiască-în rânduială,

Corcodel care cu bobi aruncă

Și cu vrăjituri oameni înșală.

Ori cine ce va fura el știe,

Spuindu-i dracu din răspântie.

Iară steagul era, după care

Să ducea gloata de mortăciune

Și de toate stârvuri mâncătoare

O tearfă-aninată pe-o prăjină.

Marșul sună-în cornuri mugătoare,

Toți lolăindu-să-în gura mare.

După ce toți în giur s-așezară

Rânduindu-să ca ș-o cunună

Lăudă principiul adevară

Ascultarea lor și voia bună;

Apoi tare le dete poruncă

Spre-Inimoasa-îndată să să ducă.

Toate ce pănă-acum să cântară,

Într-o vechie foarte pergamină

S-află,-în mănăstirea de la Cioara,

Și pot avea credință deplină,

Fiind că să cetesc și-în hârțoaga

Din mănăstirea de la Zănoaga.

Cartea din Cioara nu spune-aice

Mai multe, iar cea din Zănoagă

Mai adauge-încă (prin un „să zice")

Ș-o voroavă-a lui Vlad-Vodă-întreagă,

Care el cu cea tâmplare zisă,

Iacăt-o, precum o găsii scrisă:

„Vitează eghipteană rămășiță!

De faraoni viță strălucită,

Din vechi iroi tânără mlădiță!

O, mândră țigănie cernită,

Ascultă, ca să ții bine-aminte

Toate-a mării-mele cuvinte.

Iacă ț-am dat pământuri ș-olate,

Împărțitu-ț-am arme voinice

Precum și tot feliul de bucate,

Vrând ca odată să să rădice

Și neamul tău dintru mișelie,

De râsul altor să nu mai fie!

Pentru că de-acum ca și țăranii

Ceialalți în mândra Muntenie

Veți fi socotiți și voi țiganii,

Dacă veți arăta hărnicie,

Apărând țara cum să cuvine

De turci sau alte limbe străine!...

Între Bărbătești ș-între-Inimoasa

Este-un sat, care Spăteni să chiamă.

Acolo va fi nespărioasa

Tabăra voastră, băgând de samă

De-a face toate câte domnească

Măria-mea va să-i poruncească."

Atunci, într-o gură gloata zisă:

„Mulțămim foarte mării-tale,

Mai vârtos pentru mălaiu și clisă.

Ian' vie-acum dă hăi cu cealmale!

Să dee pă-a noastră țigănie,

I-om sătura noi dă bătălie."

Iar' apucând Gogoman voroava,

„Luminate doamne!-În țara toată

(Zisă) știm că ț-au răzbătut slava

Și nu este cineva să poată

Călca porunca mării-tale,

Ba nici pe dreptate să te-înșale.

Dar (să ierți măria-ta!) să zice

Că-ar hi dă tâlhari căile pline.

Noi n-am vrea să-avem cu dânșii price,

Ci-am trăi cu toată lumea bine!

Deci ne temem să nu ne-asuprească

Cumva pă drum laia tâlhărească!...

Rugăm dar pă măria-sa foarte

Ca să ne deie pă drum vo pază,

Ori oșteni ce n-au frică de moarte

Sau și haiduci cu groaznice-obrază,

Ca la primejdie să ne-ajute;

Dă-ar hi măcar numa doao sute!"

La această cerere minunată

Vlad zâmbind zisă: „N-aveți teamă!

Orice laie tâlhărească-armată

Să deie pe voi; numa luați samă

Să n-arătați că cum v-ar fi frică

Și-ți vedea că nu vă-o face nimică".

Aceste zicând vodă purceasă

Lăsând pe țigani porniți în cale

De la Flămânda cătr' Inimoasa,

După porunca mării-sale.

Pănă-aici cartea Zănoaghei spune

Ce-în alte cronici nu să pune;

Iară cele ce de-acum urmează,

Într-un chip s-află-în cărțile toate,

Și fieș'care poate să crează

Cestor întâmplări adevărate

Ce să vor spune de-acum nainte,

De nu cumva toată cartea minte.

Cântecul a II

Țiganii trimit la Vlad solie,

Să le scurte cale delungată.

Dar', întracea, cum pe dăscălie

Trebuiește-a să-arma ș-a să bate

Sfătuiesc. Pe Romica răpește

Cel rău, iar Parpangel pribegește.

Grija țiganilor cea mai mare

Acum răzăma toată-în bucate,

A rămânea-înapoi fieșcare

Să sâlea, lângă cele-încărcate

Carră cu mâncări, iar la-împărțală

Era multă sfadă și cârteală.

Dar' ș-altă nevoie le sta-în cale,

Căci pe nemâncat nu putea merge,

Zâcând că l-e greață cu rânze goale

Să trapede-atâta și s-alerge!...

Când era sătui, punea pricină

Că le-ar fi rău și făcea hodină.

Așa făcând, abea câte-o millă

Călătorea pe zi, păn' ce-odată

Bunul Drăghici chemă pe Ciurilă

(Era-într-o zi pe-hodină-așezată):

„Pasă! (grăi) strigă să să-adune

Vóievozii și fețele bătrâne,

Că bune lucruri eu am și multe

De-a le zice-în puține cuvinte,

Dacă-or voi doară să mă-asculte;

Și m-or asculta, de au minte!..."

Ciurilă-îndată mearsă de-acia

Și strigă-întru toată țigănia:

„Tot omul s-audă și să știe!...

Că moșul Drăghici să strig mă mână,

Ca tot îns' la cortul lui să vie,

Din cei ce-s dă vârstă mai bătrână,

Căci premulte are să vă zică,

Dar' veniți, curând, f...l în tică".

Cum s-auzi aceasta-în țigănie,

La bătrânul Drăghici iaca vine

Și să-adună murga boierie

Cu fețele cele mai bătrâne.

Iar' după ce toți în giur stătură,

Întracesta chip moșneagul ură:

„Voi, bărbați buni! și-oameni de-omenie!...

Dă mult am vrut să vă-aduc aminte

Dă hele ce-îmblă pân cuget mie.

Ori cum lucrurile să vă-alinte,

Totuș' pare că-ar hi mai cu trabă

Să călătorim noi mai dăgrabă...

Că dacă-ți îmbla durmind pă cale

Cum voi ați făcut-o păn' aice;

Nu-împliniți voia mării-sale.

Dăci caută-a vă teme dă cerbice!

Și vai noao! de cumva-ar înțălege

Vodă că voi durmiți zile-întrege!"

Atunci Ghiolban căldărariu-începe

(Necăutând că Drăghici nu gătasă

Cu zisul): „Toți carii vreu să crepe

Dă căldură, grăbească, nu-mi pasă;

Dar' eu n-oi merge dă-a nădușita,

De-ar mai hi Vlad Vodă pă atâta.

Dar, dă vreți a face cum voi spune,

Să știți că vom nimeri mai bine.

S-arătăm adecă în plecăciune

Domnii, ca să nu ne mai mâne

De-acum așa departe și iute,

Sau încai drumul să ne mai scurte.

Să trimeată vodă pe-un vechil

Care să-așeze ca să nu hie

Pănă la Spăteni mai mult de-un mil;

Apoi să ne deie slobozie

Dă-a face trii hodini câte-odată!..."

Aici voroava lui fu curmată,

Căci Avèl striga din gura toată:

„Ahăsta m-i sfat, ahasta-i minte!..."

De-aci toată mulțimea-adunată

Lăudă sfat și vorbele sfinte,

Și cu toții-împreună-așezară

Solii să pornească pănă-în sară.

Lângă-acele ei mai hotărâră,

După-a lui Drăghici bună părere,

Întracea să meargă câte-o țâră,

Dar', ca să poată mai cu plăcere

Călători țiganele gloate,

Au pus în frunte să meargă bucate!

Socotind bătrânii-înțelepțește

Cumcă gloata sâlită de foame

Va căuta să meargă bărbătește,

Ca flămând pântece să-ș întrame.

Ce nu face-un sfat bun câteodată!...

Ferește de rău o țară toată!...

Îndată și numita solie

Purceasă, ce fu din doao fețe

Cele mai harnice-în țigănie,

La cuvinte și gânduri istețe:

Unul Gârdea, cel cu gura strâmbă.

Altul Găvan, cântăreț în drâmbă.

Iară ceaialaltă bătrânime

Încă mai șezu la sfat, s-aleagă

Ce-ar fi mai bun pentru țigănime

Și-în ce chip trebile să-ș' direagă,

Că-acum îș băgasă-în cap să-ș facă

Tocmeală în țigănia săracă.

Bălăban voievod acum de-odată,

Vrând și el sfatul bun să-ș' arete,

Așa grăi, șezând pe-o covată:

„Îmi pare că voi pre pe-îndelete

Și făr' nice-o grijă faceți drum,

Și doară nice știți de ce? și cum?

Însă eu așa gândii în mine,

Că pănă vom merge mai dăparte,

Aici să ne-armăm cum să cuvine,

Că nu să știe dân care parte

Vrăjmașul vine, ș-e dă-a să teme

Doară-apoi să nu ne-ajungă vreme.

Trăbuie dar ca toți hăi călare

Naintea taberii să purceadă

Armați, căutând oare dân care

Lature turcii taie și pradă;

Văzândău-iî apoi, cât pot dă tare

S-alerge dându-ne înștiințare.

Noi atunci cu tabăra ha groasă,

Văzând că vin asupra dâncoace,

Să-apucăm fuga ha sănătoasă

Încolo și să mérgem în pace

Pănă când ne vor purta picioare,

Numa să scăpăm de la strâmtoare."

Răzvan fierrariul încă să scoală

Și-într-acest chip rostul său deschide:

„Bine să zice: la fala goală[8]

Traista-i ușoară!... Zieu că-i de-a râde

Cum Bălăban a fugi ne-învață,

După ce ne armă cu gura-îndrăzneață.

Dar căz! dă n'avem chief dă bătaie

Dece să purtăm atâta pază

Ca doară turcii să nu ne taie?

La ce să-apucăm arma vitează,

Când făr' arme ca fără povară

Fuga este cu mult mai ușoară?...

Aici, Bălăbane,-altă putere

Nu este fără sau a te bate

Pentru țară, copii și muiere,

Cum și pentru dragile bucate,

Sau aruncându-ți arme necrunte

A fugi gol-golișor la munte."

Răzvan era să mai zică,

Dar' Vlaicu lingurariu începe

A râde și glasul său rădică:

„Eu nice-într-un chip nu pociu precepe

Ce să-învârtește voao pân minte,

Ca când ați avea boală herbinte.

Nici veste-i doar' pe-aproape să hie

Turcii, și iacă-unii că să gată

Dă fugă cu mare vitejie,

Iar' alții să cocoresc îndată

Și vor să taie-într'înșii ca-în clisă

Gândire-ai că și-unii ș-alții visă.

În ce chip am venit pănă-aice,

Așa să mergem dar' și dă-acie,

Iar' dă ni s-ar pune doar' în price

Cineva pă drum, cu vrăjmășie,

Totdăuna-are să să păzască

Răgula noastră țigănească,

Adecă fruntea hălui mai tare

Să plecăm cu multă rugăminte

(De-om vedea că-în fugă nu-i scăpare).

Iară când cu năvală herbinte

Ar da pă noi o mai slabă laie,

Atunci să stăm și noi la bătaie.

Însă numa când n-ar hi cu putință

Dă-a scăpa ș-a să-împăca cu buna...

Căci, după-a mea dreaptă socotință,

Viața noastră-i numai una,

Care dă-o pierzi fără trabă-o dată,

Nu-o mai afli, dă-ai da lumea toată."

„Să mă bată Dumnezieu, că bine

O nimeriși, Vlaice!... (barba sură

Ștergându-și Gogu zise) Dar' cine

Este-așa dă nebun fără măsură,

Să să bage-în foc dă viu, și doară

Minte-întreagă-având ar vrea să moară!

Păntru-ahaia nebun e hăl care

Să scoală și dă războiu să gată

Asupra hălor dă preste mare,

Pă cari n-au văzut niceodată,

Apoi pă-acei ucide și strică

Cari lui nu i-au făcut nimică.

Dăci nice eu văd vreo pricină

Ca să ne batem noi întradins

Și să ne-ucidem fără dă vină;

Dar', fiindcă-odată-armele-am prins,

Să le ținem numa dă-o tâmplare,

Când doară-altă n-am avea scăpare,

Ca vrăjmașului încài dă parte

Să ne putem născocorî-întrânse

Noi încă cevaș dă-a noastră parte.

Dar' să nu-întrăm la bătăi adinse,

Căci acolo n-ar hi mai mult șagă,

Și-ar pieri doar țigănia-întreagă.

Numa ș-altă-încă règulă bună

Țigănească-am să vă-aduc aminte:

Ca să călătorim totdăună

Aproape dă păduri, că nu minte

Zisa vechie: „fuga-i rușinoasă,

Dară-i dân toate mai sănătoasă!..."

Într-ahăst>a< chip, văzând noi dăparte

Că vrăjmașul vine cu putere,

Apucând tufa, scăpăm dă moarte,

Iar' pă câmp (după a mea părere),

Ca un iepure fuga dă-ai întinde,

Totuși iuții gonaci te vor prinde."

Bratul aurariu și el atunci]

Ș-aduse-aminte de graiu și zise:

„Dar cum?... Voi uitarăți dă porunci

Și dă hele ce Vlad Vodă scrise?...

Socotind c-eți umbla cum vă place

Dă capu vostru-încolea și-încoace?

Ce au fost, au trecut; acum cioare

Nu sunteți mai mult, ci lăudată

Oastea lui Vlad, căci el dă mâncare

Vă dete și v-armă dă-astă dată.

Dăci trebue-a ne lua sama bine

Ca să nu pățim cumva rușine.

Iar' eu vă zic rupt, ales, în față,

Că-așa fără nice-o rânduială

Nu putem nici pănă demineață

Rămânea. Ce duh pă voi vă-înșală!...

Cât e zioa gura nu vă tace,

Dar' a-închieia cèva nu vă place.

Dăci, dacă ați luat armele-odată

Trăbuie-întrânsele-a vă dăprinde;

Căci arma nu este voao dată

Ca pă mălaiu doar>ă< să-o puteți vinde

Sau să tăiați numa căpățâne

Dă curechiu, ci capete păgâne."

Atunci sculându-să-în picioare

Tânăr Boroșmândru luă graiul

Și zise: „Fraților! Mie-m' pare

Cumcă, dă n-ar avea ghimpuri scaiul,

N-ar împunge; ghimpul dară face

Firea lui cea dârză și pungace.

Arma la om este ca țăpușa

La scaiu; dă-ahaia-armatul arată

Cu-îndrăzneală fiecărui ușa

Și-e totdăuna dă război gata;

Iar' acum, ahăl tare să ține

Care să sânte-înarmat mai bine.

Dăci dar' întâi dă-armătură bună

Să ne grijim cât mai dăgrabă.

Dă mult un cuget pân cap îmi sună:

Cum s-ar putea face mai cu trabă

Ca să ne-armăm cu vreo dăscălie?

Ș-aflu așa c-ar putea să fie:

Ca fiește care dintre noi

Să fie cu totul ferrecat,

Adecă-îmbrăcat în hierr la războiu,

Ca să n-aibă teamă dă tăiat

Sau pușcat, nici frică dă moarte,

Ci tot vitejește să să poarte.

Cu-adevărat hire-ar și mai bine

Să ne putem face toți legați,

Ca vitejii dân zile bătrâne,

Cari dă multe ori și ne armați

Aflându-să-în mijloc dă războaie

Nici un feliu dă armă putea să-i taie.

Dar hiind că-ahastă legătură

În zioa dă-azi nu să poată face

Fără numa prin fermecătură,

Care-acum dă multă vreme-încoace

Nu s-au mai pomenit, pentru-ahastă

Vrând să ne apărăm la năpastă,

Nu e-alta-a face făr' a ne-ascunde

În hierr, dă la cap pân' în picioare.

Așa, cu vrăjmașul noi oriunde

Vom sta fără frică la strâmtoare,

Căci, păn' el taie-în hierrul vârtos,

Eu taiu în carnea lui ș-în os.

Oastea noastră așa-purure-întreagă

Va rămânea și nebiruită.

Așa facă cui viața e dragă,

Și va scăpa dă moartea urâtă.

Numai cât, lângă ahaia

Trebuie ș-alta-în zi dă bătaie.

Adecă să nu facem cum fac

Alții războiul, numa cu-o mână

Lăsând alantră mână dă brac

Ci după-orânduială mai bună

Trăbuie cu amândoao dă-odată

Țigănimea noastră să să bată.

Păntru-ahasta-dar', tot însul s-aibă

O sabie bună-în mâna dreaptă,

Iar' în stânga-o suliță cu trabă,

Ca sosind cu vrăjmașul la faptă,

Cu sulița să-împungă, s-oboară,

Cu sabia să taie, s-omoară,

Apoi și s-aibă fiește care

Un laț dă fune pe lângă sâne,

Ca, când s-ar ostăni foarte tare,

Să-l arunce-între-oștile străine,

Și-apucând pe-unul să-l târnosască

Pănă la tabăra țigănească.

Cum vă place dar a mea părere

Și dă-aveți ei împrotivă-a zice?..."

Dragomir atunci arătă vrere

De-a grăi doară ceva de price,

Și să grăiască gura-și deschisă,

Dar' apoi iară tăcu și râsă.

Dar' iacă Dondul cu fruntea lată,

Dondul lingurariu, și el zisă

(Barbă netezându-și afumată):

„Boroșmândru taie-în turci ca-în clisă,

Ba târnosi pe unul ș-acasă

Cu armătura sa ha frumoasă!...

Fraților, sfatul ahăl și toate

Ce vorbiți voi n-ajung o zală.

Ce ni-s dă folos atâte înarmate!...

Eu știu o mai bună rânduială,

După care noi pă dăscălie

Putem să facem și bătălie

Adecă,-împrejur dă țigănie

Să ne săpăm nește gropi afunde,

Ca venind turcii cu răpezie

Să cază-în iele și să să-afunde

Unul după-alaltul, toți grămadă,

Ca și lupii ce merg după pradă.

Gropile să hie-acoperite

Cu frunzare, paie și nuiele,

Numadăcât să cază-oborâte,

Când ar călca cineva pă ele.

Și vă-încredințăz, dă bună samă,

Că n'om avea-în țigănie teamă."

Atuncea și Tandaler să scoală

Grăind: „Ș-asta tu chiemi bătălie,

Dondule, când tu șezând în poală

La muiere, vrăjmașul să-ți vie

Orbiș', căzând în gropile tale?

Ce mai bulguiri! Ce mai tândale!"

Însă când era sfatul cel mai mare,

Iacă Zăgan ursariul aleargă

Într-un suflet la neagră-adunare,

Ce era pe o șèștină largă,

Și sosând abea putu să zică:

„Vaileo! vaileo, că nu știți nimica!"...

Obosit cu fața spăimântată,

Abea răsuflând, gura căscasă

Să spuie tâmplarea-înfricoșată,

Dară-în gâtlej ș-atunci îi rămasă

Cuvânt, și-abea cât zise: "Romica!...

Au, vaileo! că voi nu știți nimica!...

Întracea căutând gloata murgie

Sta cu gura de-o palmă căscată,

Neștiind ce feliu de mișelie

De-a le mai spune-ursariul să gată,

Păn' ce-în urmă-apucând răsuflare

Așa spusă jelnica tâmplare:

„Oh! (strigă el) voi nu știți nimica,

Ce tâmplare v-oi spune jeloasă!...

Váileò că vi s'au răpit Romica

Lui Goleman, Romica frumoasă!"

Asta-auzind, ca și muți stătură,

Spânzurând dintr' a lui Zăgan gură.

Cei mai mulți după-acea să sculară

Și-adunarea era să să spargă,

Când sumețul Tandaler în poară

Să puse zicând: „Lăsați să meargă

Pă hăi căror dă dânsa le pasă,

Ce-avem noi cu Romica frumoasă?

Fugit-a hi, doar cine știe

Cu ce feliu dă flecău, păntru care

Dor va fi sâmțind și libovie,

Dar noao pentru-o fată fugare

Nu să cade-a lăsa lucru-n doao,

Așa grăiește Tandaler voao!..."

„Ba latră Tandaler ca ș-un câne"

(Tânăr Parpangel atunce zisă).

„Un fleac ș-om dă nimic el rămâne

Pănă va dovedi cele zise."

Aceste zicând, cu buzduganul

Amenință mănios țiganul.

Iară mândrul aurariu mult stete

În cumpănă, ce-ar avea să facă:

Ori să-i răspunză, sau să-i arete

Cu fapta, decât prin vorbă sacă,

Zlătariului, că n-are dreptate,

Însă-îl apucă Bratul de spate.

Acesta cu mulți alții l-opriră

De nu putu la cela pătrunde,

Dar' nice lui Parpangel slăbiră

Coardele văzând că nu-i răspunde

Vrăjmașul, ci spre dânsul aleargă

Chibzuind tocma capul să-i spargă.

Ș-îi făcea capul tot bucățele

Cu greu buzduganul său de-aramă,

De nu-l sprijineai tu, Viorele,

Care bine băgaseși de samă

Că Parpangel să gată să deie

Și-l opriș ținându-l de minteie.

Apoi mai mulți de-o parte ș-alaltă

Mestecându-să-abea-i despărțiră,

Că, de nu, doară sângele baltă

Curgea ș-unul pe-alt făcea tot țirră,

Însă măcar că-osăbiți stătură,

A sudui nu-înceta din gură.

„Așteaptă, tâlhariule dă câine,

Așa n-ei scăpa tu totdăună."

Strigă Tandaler, pe care ține

Bratul, Danciul și mai mulți împreună;

Dar cela-încă-i strigă: „Vino-încoace,

Cioroiule, dacă moartea-ți place!"

Așa, dintr-o micșoară scânteie,

O mare să scornea bobătaie;

Pentru-o tânără mândră femeie

Era doi viteji mai să să taie!

Însă zlătariu-ș adusă-aminte

De-a lui Zăgan groaznice cuvinte,

Adecă, pe draga sa Romică

Precum ar fi dus cineva-în silă;

Deci, nezicând nimărui nimică,

Gândi să meargă după copilă,

Apoi aflând-o să-întoarcă iară

Și să facă pe-aurariu de ocară.

Dar Ganafir cu Păpară iată

S-apucasă acum și de piică,

Pentru-a lui Goleman mândră fată.

Cesta zicea că buna Romică

Este-a lui, cela-a lui. După-îndată

Lor, apoi s-au prins de-a depărta.

După ce destul să dăpărară,

Neputând unul pe-alt să supună

Sau la pământ oarecum s-oboară,

Dederă-a să prici depreună

Care-întii (de voie, nu de frică!)

Trebuie să-și ia mâna din piică...

„Lasă-mă dă păr" (striga Păpară).

„Lasă tu-întii", zicea Ganafir,

Cela „ba tu", cesta „ba tu", iară

Zâcând tot îș smugea câte-un fir.

Păn' ce după lungă dăpărată

Amândoi să lăsară deodată.

Era (cum s-au zis) Romică fată

În toată tabăra mai frumoasă,

Fată-în păr și-încă nemăritată,

Parpangel în taină-o încredințasă,

Și cât mai curund cununie,

Și fără de popă era să fie.

Nu departe de Cetatea Neagră

Era vestit din zile bătrâne

Un codru (precum să zicea prin sate)

Lăcuit numa de mândre zâne,

Ce să zic măestre și frumoase,

Cele tari, ba și cele vântoase,

Adecă cele ce, de cu sară

Pănă târziu cătră miazănoapte;

Prin văzduh cântând joacă și zboară

Și-osăbite pricinuiesc fapte,

De puțini văzute sau de nime,

Precum s-au pomenit din vechime.

Mulți povestea c-acolo s-arată

Năluci, ce spárie și-înfioară

Pe-oameni, iar' care-în el întră-o dată,

Ori că nu mai nemerește-afară,

Ori, deși esse, totuș' or'câtă

Vreme-i rămâne mintea schimosită.

Aici era curtea nălucită

Ce Sătana de curând zidisă,

Cu gândul ca să bage-în ispită

Pre toți vitejii creștinești și să

Facă ca,-întru dezmierdări ș-ospețe

Petrecând, de-arme să să dezvețe,

Iar' a lui Vlad să frângă putere

Și să-l deie turcilor pe mână,

Căci, după-a lui gubávă părere

Era turceasca lege păgână

Din ce din ce mai mare să crească

Și să să stângă cea creștinească.

Acolo dar', în cea curte-aleasă,

Prin osăbite tâmplări ciudate

Cei mai viteji voinici s-adunasă;

Uitându-și de sine și de toate,

O desmierdată ducea viață

Fără grijă, supărări și greață.

Inima ce le poftea, de toate

Avea ei în cea curte măiastră:

Tot feliu de beuturi și bucate,

Vășmânturi cu pòrfiră și lastră,

Casele domnește împodobite

Ș'ori ce poate-ochi omenești s-învite.

Tinere și frumușele-argate

După gust: oachieșe, nierioare,

În urșinìc și mătasă-îmbrăcate

Era voinicilor slujitoare,

Ibovnice și dragi soțioare,

Fără pismă, sfadă și mustrare.

Ici vedeai o părechie voioasă,

Dănțuind la cântare de laută;

Iar' coleà, pe divan de mătasă,

Alta zăreai șezând ce nu caută

La cei alalți, numa între sine

Cântă-a lui Amòr patime line.

Icea râd și șuguiesc o parte,

Colea sărutând să strâng în brață,

Iar' alții caută și mai departe

Și, ca când n-ar fi nime de față,

Fără de nunu mare fac nuntă

Ș-aduc lui Amor jârtvă necruntă.

Mai la mulți tineri țigani plăcusă,

Deci învălind'o-într-o neagră ceață,

O răpi din tabără ș-o dusă

Tocma-întracea curte-a lui vrăjită,

Din afară cu totul aurită.

Acest lucru pre gloata murgie

Umplusă de jele și de frică.

Dar', o tinăr Parpangele, ție

Nu-ți mai tihnește-în lume nimică

Și te mistuiești cu jele ascunsă

De când Romica ta să răpusă.

După ce prin tabără ș-afară

Pe lunci, prin văi, prin cele dumbrave,

Bietu-ș' căută pierduta fecioară,

Slăbindu-i picioarele cimpave,

În urmă, de dor și jele mare,

Să trânti gios și vru să să-omoare.

„Ai! ursită neagră și păgână!

(Strigă cu lacrime și duroare!)

Cum de-mi răpiș' tu iubita zână!

Ah! cum întunecași al mieu soare!

Iar', dă-mi iai a traiului dulceață,

Pentru ce- mi cruți ahastă viață?

O! mie ca sufletul Romică,

Dragă, neasămănată copilă!

Dă mursa proaspătă mai dulcică,

Decât o turturea mai cu milă,

Decât o mielușică mai blândă,

Mai netedă și mai dă oglindă,

Mai lină decât umbra de vară,

Mai dragă decât vremea sărină,

Mai lúcedă dă steaua dă sară!

Deh! vină-m o, drag suflete! Vină,

Dulce Romică, și bunișoară,

Nu lăsa pe Parpangel să moară!".

Doară-atunci săracu-ș' făcea moarte

Să fie-avut un cuțit la sine,

Însă tabăra era departe,

Și-în pregiur nu era nici un spine

Să să-împungă, nici apă sau groapă,

Sărind întrânsa să să potoapă.

Dar ce-mi șoptești, musă, în urechie!...

Cântecul doară să-m fârșesc? Însă

Nu vezi tu cum Pegazul îmi strechie!...

Cum căpăstru și zebele frânsă,

Niceî vra de poposit să știe,

Nici s-abată-în d-alba țigănie?

Apoi ști cum Parpangel rămasă

Sângur-sângurel în cea pădure,

Plângându-și pe Romica frumoasă,

De piatră-ar fi care să să-îndure

A-l lăsa de jaf sau a nu spune

De-au ajuns el încă zile bune!...

După ce el mult geli și plânsă,

În zădar moartea chiemând amară,

Dorul de-a trăi-în urmă-l învinsă

Și să sculă la drumul său iară.

Și cu lăuta de-a susuoară

Mearsă toată zioa pănă-în sară.

Dar' în zădar merge el și cată,

Căci în drum pe nime nu tâlnește;

Și măcar poposind câteodată,

În toate laturile privește,

Totuș' nu vede-omenească viță,

Ba nice vită, câne sau mâță.

Iară el tot trapădă nainte

Pă drumul care-întii apucasă,

Păn' ce-are clisă-în traista cu ținte,

Dar, când merindea fârși de-acasă,

Atunci întii băgă el de samă

Că e greu a trăi fără zamă

Și cumcă măcar ce viteaz mare

Cu foamea nu poate să să bată.

De unde scoasă-o dovadă tare,

Că nu oastea cea mai bine-armată,

Însă mai vârtos hrana cea bună

Bate pre nepreten totdeună.

Dar' este-un feliu de lucru nemare,

Cui latinii zic casus fortitus,

Iar pre limba noastră-oarbă tâmplare

Și nu să știe, de zios au de sus

Ivindu-să-aòrea-într-o minută,

Oamenilor la nevoi ajută.

Aceasta și zlătariului nost,[37]

Neașteptată-ajutorință dede;

Căci acum i să-urâsă cu post

Și iaca nimeri, cine-ar crede!

La o curte-în mijloc de pădure,

Tocma su poalele-unii măgúre.

Adecă la curtea cea frumoasă

Și de călători amegitoare;

El gândea că merge drept pe-aleasă

Cărare și pe-a sale picioare,

Dar' a iadului năluci îl poartă

Și-l pun tocma supt a curții poartă.

Știind el că cântărețul bun

Pretutindene-e primit în țară,

Mearsă drept la poartă (precum spun)

Și dede portarului bună sară,

Iar' cela văzând că e lăutaș,

Grăi: „Bine-ai venit țigănaș!...

Tocma ne lipsește-unul ca tine,

Ian' pasă numa sus în polată

Și să ști că vei fi primit bine!"

Iar' el n-așteptă multă-îmbiată;

Ci-în grabă drept acolo să duse,

Unde cela-i arătă și-i spusă.

„Ei! bre, bre! bine-ai venit țigane!..."

„Bine-am găsit, coconașilor!..."

Așa răsunară-îmbele strane.

„De mult de un lăutariu aveam dor",

Adausără coconașii care

Acolo făcea chief ș-ospătare.

Țiganul văzând mesele pline

Cu mâncări își linge buze-ades

Ș-ochii-înfipți tot la bucate ține.

În urmă le spune pe-înțeles

Cumcă de ieri sară n-au mâncat

Și limba-în gură i s-au uscat.

Deci îndată făcură să-i deie

De mâncat și de beut, cât va cere.

Sărac Parpangel !...-era să pieie

Cu tine și cea sfântă putere

Cântăreață ce aveai tu rară,

De n-ai fi cântat întracea sară.

Cântecul a III

Bietul Parpangel cântă la masă

De lìbov, de vin și de jele,

Ș-apoi vede-o copilă frumoasă,

Și stă dus cu ochii cătră stele.

Florescu spune de țigani ș-alte

A lui Vlad tocmeli și fapte nalte.

Musă, ian' curmă-ți odihna lină;

Vezi cum zorile d-albe roșite

Să ivesc cu zâmbire sărină

Alungând ceața nopții cernite,

Cum soarelui viitoriu să-închină

Cântându-i deșteptata jivină.

Sus', muso! iar spre călătorie,

Că mult încă drum avem de-a mere.

Mulți așteaptă ș-ar dori să știe

De Parpangel, dar și rândul cere

A spune-întii despre-a lui tâmplare,

Care-acum cinasă, cum îm pare.

După ce el pofta de mâncare

Și de beutură stâmpărasă

Și iar s-întorsese la-adunare,

Fiind că-acum era după masă,

Îmbrăcându-l cu noao veștmânte,

Îndată-l pusără să cânte.

Iar el, ca un cântăreț măestru

Care-în ospețe și pe la mese,

Când arma celui Marte buiestru

Cu stihuri nalte cânta ș-alese,

Când pe fiiul Vinerii frumoase

Cu viersuri line și mângăioase,

Vru ca să desfete ș-astă dată

Cu cântece line sâmțitoare

Tovarășia noastră-adunată

Dragostele cântând zburătoare.

Și, precum hârțoaga Cioarei scrie,

Așa le cântà de libovie:

„Iubiți, o suflete muritoare,

Că libovul este legea-întie

A toatei ființe de supt soare!

Tot care nu sâmte libovie,

Mult defăimează legea firească

Și nu e vrednic să mai trăiască.

Tot ce sâmte, să mișcă, viază,

Tot ce-înverde, ce-înfloare și crește,

Cu poftă lină să-îmbrățoșază,

Cu dulce dor să leagă, să mește,

O! Amor! ție toată să-închină,

Toată ție jertfește jivină!

Însuș pe-astă lume trecătoare,

Din háos un sânt libov o scoasă,

Și dragoste, cu-întia lucoare,

Îi suflà în mădulările ghiețoase,

Așezând ca legea ei întie

Priința ș-armonia să fie!...

După-această lege nemutată,

Făptura toată merge, să ține;

În toate libov și dor s-arată:

Iubescu-să stelele-între sine,

Iubește-să ceriul cu pământul,

Iubescu-să mările cu vântul.

Sus în văzduh toate zburătoare,

Gios pre pământ toate dobitoace,

Păn' și răcile jigăni de mare

Prin cea patimă lină, șegace,

Cu strânse lațuri să-împreunează,

Cu dulce libov să-înroorează!...

Numa voi suflete muritoare,

Defăimați astă patimă blândă,

De dânsa ferindu-vă-inimioare

Ca când ar fi libovul osândă.

Ah! ne-ajunsă-omenire deșartă,

Încă firea te rabdă, te iartă!

Voi dar, care-aveți inimă bună

Și lămurită minte cerească,

O, iubiți! Iubiți-vă împreună

În această viață trupească,

Pănă sunteți în vârstă și stare,

Că vremea-i rapede trecătoare...

Vezi cele paseri pre rămurele

Ce jucându-să vesele cântă;

Ard cu flacără de-amor și ele

Mărind a naturii lege sântă.

Caută cum din creangă-în creangă zboară

Tot soțul cu câte-o soțioară.

Să iubim dar și noi pănă-în față

Rumeioară sângele ne joacă,

Până-avem o logodnică soață,

Păn' încă n-ajungem la soroacă

Că vârsta scapătă, vremea sboară,

Nice mai întoarce-a doao oară.

Să iubim! că tâmpul acuș' trece,

Iar zilele noastre s-împuțină:

Mai bine-i în amor a le petrece,

Să nu ne-apuce vârsta bătrână

Cu tusa și cu durere de-oase

Sau cu mădulări neputincioase!

Să iubim! pănă-în tinere vine

Sângele saltă și să răvarsă;

Să iubim păn' a iubi ne vine,

Răcorind inima de dor arsă,

Ca nu cumva-apoi, odinioară,

Cumcă n-am iubit rău să ne pară.

Să iubim păn' Amor ne priește,

Păn' Vinerea ne poartă pe brață,

Păn' încă cu libov ne zâmbește

Vro tineră copilă iubeață,

Pănă dragostele ne desfată,

Ca să nu ne bănuim odată.

La cântări de ceteră ș-în horă

Să jucăm în giur, mână de mână,

Tot frățiorul țiind o soră

Spre care sâmte dragoste lină,

Și să strigăm toți cu bucurie:

Viie zieu-Amor! Amor să viie!"

„Bravo! bravo!" oaspeții strigară,

Plesnind în palme juni și fecioare;

Și zicea, să le-o mai cânte iară,

Poftorindu-și dintr-acea cântare

Stihul de pe-urmă, cu veselie:

Viie zieu-Amor! Amor să viie!

Închinându-și cu pline păhară

Toți-și dădusă la veselie,

Pănă Parpangel începu iară

Din facerea lui Pintilie

O cântare bine-alcătuită

Și pe-acele vremi deobște iubită:

„Vinule dulciu, tu roadă de raiu

De la Dumnezieu dată pe pământ,

A toate roduri de pe lume craiu!...

Laude ți-oi cânta, cum purure cânt,

Numa de beut cându-mi vine dor,

Tu să mi te-îmbii cu plinul urcior.

Tu ești mirul sânt, dintru toate-ales,

Ce viață dai, mângăind pre toți;

Fie fericit care te-au cules!...

A lui Dionis veniți, o preòți,

Să-închinăm, să bem cu păharul plin,

Să trăiască toți cei care beu vin!

La toate nevoi tu ne-ajuți și dai

Putere la slabi, bolnavilor leac.

Hrană la bătrâni, iar când în cap sai,

Voie bună faci și celui sărac,

Alb, roșiu ș-or'cum de-ai fi tu-în obraz,

La toți ce te beu, purure faci haz.

Care te-au beut, de-ar fi cât de trist,

Prinde-îndată chief ș-uită de necaz.

Fiece năuc pare-un trismeghìst,

Fiece mișel să ține-un viteaz...

Să bem, să-închinăm cu păharul plin,

Să trăiască toți cei care beu vin.

Veniți, fraților, la cerescul must

Să ne bucurăm bindu-l și-închinând:

De sete-un păhar, altul pentru gust,

A tria de chief, a patra cântând,

A cincia de saț, că-a șasa-i prisos,

De-a șepte-încolò n-aduce folos."

Fârșind cântărețul toți beură

Cu păharul plin și de-a-împrumut.

Închinându-și ei cânta din gură

Și poftorea stihul cel plăcut:

„Să-închinăm, să băm, cu păharul plin,

Să trăiască toți cei care beu vin!"

Iar' o copilă din adunare,

Ce nu demult acolea sosisă

Și părea că nici un chief are,

Cu față-învălită fiind zisă:

„Dar' ian' cântă-ne vruna de jele,

Carea ți-e mai dragă, Parpangele!"

Și zicând să-întoarsă-într-altă parte,

Cât țiganul nu putu s-o vază.

Iar' el a sa pomenindu-ș' soarte,

Strunele întocmește ș-oftează,

Și păn' alții zic cele și ceste,

Așa-începu jelnica poveste:

„Voi suflete sâmțite și bune,

Voi care-aveți inimă duioasă,

O! cine cum să cuvine va spune

Patima voastră, o, părechie aleasă!...

Libovul Illenii cătră tine

Și dorul tău cătră dânsa,-Arghine!

O! tu musă, care câteodată

Ad-umbră șezând în haină-albastră

Colò, supt măgura gemănată,

Lui Amor în ceteră măiastră

Cânți a duòr inime libovite

Dulcile necazuri suferite,

Lasă puținel desișuri umbroase,

Pogoară încoace aducând aminte

A Ilenii domniții frumoase

Ș-a lui Arghin dragoste fierbinte,

Că-amândoi mult dor și amar pățiră

Pănă ce târziu iară să tâlniră!

Tânărul Arghin după ce străină

Multă țară-îmblă, multe-orașe, sate,

În urmă văzând că-în zădar suspină

Ș-întreabă-în zădar de Neagra Cetate,

Că nime știea, cu mic și cu mare,

Să-i spuie sau să-l ducă la cărare,

Obosit într-o vale-adâncă-ajunsă,

De-amor, de necaz, mintea turburată,

De jele, de dor, inima pătrunsă,

De pe murg ușor să pogoară-îndată;

Smulgându-ș apoi săbioara luce

Mănunchiu la pământ, vârv la piept aduce.

Ș'ochii lăcrămoși rădicând la stele,

Cu suspin adânc așa graiu deschisă:

„Tu, țântă-a toate dorințelor mele,

Ileană iubită! ah! să știi tu (zisă)

Că-Arghinul tău e la pragul de moarte,

Cum te-ar întrista jelnica lui soarte!...

Dar poate că tu nice-odinioară

De-a mele tâmplări triste și cumplite

Nu vei auzi, nice vei ști doară;

Încài stâncele voiu, neînsuflețite,

Jele să-mi asculte, marture să-mi fie

Că fui credincios păn' la moarte ție.

Multe țări îmblai, dragă, pentru tine!

Dar' acuma-mi văd cărarea curmată;

La locuri sosind puste și străine,

Nedejdea-mi pieri de-a te-afla vrodată.

Dar' nice a-întoarce fără tine-acasă,

Libovul nestâns ș-inima mă lasă!...

Deci rămâni în veci, dragă, sănătoasă!

Și deacă vei ști cumva-odinioară

De fârșitul mieu, de moartea jeloasă,

O fierbinte-încai varsă-mi lăcrămioară

Și zi: „Lin oase-ți păuseze,-Arghine,

Ce cu tot te-ai jertvit pentru mine!".

Asta zicând, era să-ș' afunde

În piept gingaș sabiă-agerită,

Când glas cunoscut urechia-i pătrunde:

„Arghine, ce faci!" ș-într'acea clipită,

Iacă fierrul crud îi căzu din mână,

Iar' el să trezi-în brațul tău, Ermină.

Ermina, cea lui de mic priitoare

Și din toate mai înțăleaptă zână,

Ce pe el crescu și-i fu-învățătoare

Cum să să deprinză-în toată faptă bună,

Grija lui ș-acum poartă nevăzută,

În ceasul cumplit sare și-i ajută.

Cât glasul sună, vóinic ochi întoarsă,

Lumine-i fiind mai întunecate,

Slobozind abea din buzele d-arsă

Un dulce suspin, vorbe-înjumătate,

„Ah! ce văd, tu-mi ești, o Ermină bună!"

„Eu, Arghine, eu! (zisă ea-împreună).

Venii să te-abat de la prag de moarte.

Ah! cine ți-au dat gânduri așa slute?

Ce grea te-apasă și varvară soarte?

Cum de ți-ai uitat de nalta vărtute

Spre care de mic eu-ți fui povață...

Și vruș' a-ți curma dorita viață?

Nu știi tu că nu-i vrednic de dulceață

Care-amar n-au tras? După zi nuorată,

După vânt cu ploi, negură și ceață

Soare mai frumos strălucind s'arată!

Lucru-i ticălos d-inime giosite,

Gânduri a purta deznădăjduite.

Deci sus, Arghine, căci încă te-așteaptă

Multe supărări și multă-ostăneală,

Dar' cu vărtutea și mintea-înțăleaptă

Toate-i birui. Ai numa-îndrăzneală!

Că norocul bun nu-i în pat cu pene,

Nice să-însoțește cu trândava lene.

Iar când ț-ar fi greu doar la vro tâmplare,

Adu-ți aminte de mine ș-a mele

Bune-învățături, fii cu cutezare,

Nici locul să dai la gânduri mișele;

Și fi-încredințat că-i scăpa de toate

În urmă-ajungând la Neagra Cetate!"

Ermina de-aci mearsă nevăzută

Lăsând pe voinic în uimire-adâncă,

Cu ochii-în pământ și cu gura mută,

Și doară mai mult ar fi stătut încă,

De nu vrea zări stându-i înainte

Pre bunul verin lăcrămând fierbinte.

Atunci tinărul ca din somn adânc

Să trezi și făr' a zice-un cuvânt

Sabia-întecă și sări-în oblânc;

Iar' murgul ușor îl duce ca vânt,

Îl duce de nou, pe dealuri, pe văi,

Pe locuri pustii, făr' sate și căi,

Pe nește câmpii sterpe, săcetoase,

Pin plaiuri, pe munți, pin pietrii și stânce

Pintre codri deși, pin păduri umbroase.

Nici acum avea să beie, să mânce,

Când iacă dedu supt poale de munte,

De-un groaznic omoiu c'un ochiu în frunte,

Care lui strigă fiind de departe:

„Stăi, voinic străin, nu păși nainte,

Nici un pas mai mult că te bagi la moarte!..."

Stete-Arghin cevaș' cu-îndoită minte,

Nu că s-au temut doară de năpastă,

Ci că n-au văzut namilă ca ceastă.

Cu-îndrăzneală-apoi: „Dar cine cutează

(Răspunsă)-a ținea drumul lui Arghin...?

Care de nime, nici teamă, nici groază

Pănă-acum avu?" Ș-acesta zâcân'

Smulge sabia, calu-și întețește,

Namila-urâtă nice să ferește.

Fulgerul așa iute nu detună

Din nuòri încărcați, cum june viteaz

Lovi pe neom, dorind să-l răpună.

Nu-i dete nice-o clipită răgaz,

Fierrul învârtând de-ună ș-altă parte,

Ca doară-i va da vreo rană de moarte.

Dar' omul grozav stete nemișcat

Cu capul clătind și zâmbind amar,

Cu trupul întreg și nevătămat.

Când Arghin văzu că taie-în zădar

Ciudă și mănie deodată-l cuprinsă,

Iar nămila slută-a-i zice-așa prinsă:

„Foarte tu te-înșeli, tânăr ticăloase,

De-în arme te-încrezi și-întru mâna tare!

Că nici vărtute, nici arme tăioase

Pot să-ți aducă ție vro scăpare,

Deacă legii mele nu te vei supune,

Care eu acuș' de-amărunt ț-oi spune."

Tocma când fârșea ceste cuvinte,

Copila cu fața coperită

Ce-l făcusă de jele să cânte,

Doară vrând să-l aducă-în ispită,

Desvălindu-și obrazul s-arată,

Și iacă povestea lui curmată,

Căci alăuta-i căzu din mână

Și el stete ca fără sâmțire.

Iar' întracea copila străină

Ieși din casă fără de-a știre

Ce s-au făcut. Toți să minunează

Și nu știu ce vor mai să crează.

Iar Parpangel venindu-ș' în sine

Rapede să scoală... iasă-afară,

Caută,-întreabă prin odăi vecine,

Cearcă-în zădar și să-întoarce iară,

Mult apoi în sine să mâhnește

Că fata dorită nu găsește.

Oaspeții dintru toate aceste

Nu putea să gâcească nimică,

Numa că li să curmă poveste

Și rămasără fără músícă.

De-aci multă glumă și voroavă

Să-iscă de-a țiganilor ispravă.

Iar Florescul de la Vercicani,

Un voinic de vârtute și fală,

Când veni voroava de țigani

Dezvolbind a lui vodă tocmală,

Acest chip grăi cătră-adunare:

„Lucrul tot această pricină-are:

Văzând vodă-atâta țigănească

Gloată încolea și-încoace,

Ce nu vra c-alți să agonisească,

Ci numai a trândăvire-i place,

Socoti să-i armeze cum poate

Făgăduindu-le case ș-olate.

Ba le și dărui de moșie,

Prin milostivă domnească carte,

Toată-acea mândră periferie

Ce s-află-într-a țării ceștii parte:

De la Corbi păn la Cetatea Neagră,

Giur în pregiur epárhia-întreagă.

Zic unii că Vlad numai o șagă

Prin asta cugetă să facă,

Alții,-împrotivă, de samă bagă

Că vra pe țigănimea săracă

Să prăpădească, puind-o în poară

Cu turcii, ca mai curând să piară.

Eu mă țin de-această socotință

Cum că trebile lui Vlad oștene

Au poftit atare sârguință,

Ca să-armeze gloatele-eghiptene;

Știind că turcii acuș or să vină,

Iar' el oaste are foarte puțină.

Prin țigani vru el să dobândească

Doao scòposuri: unul, să vază

Pe gloata murgă faraonească

Cum este la războiu de vitează,

Iar altul, ca să facă-arătare

Turcilor cumcă mai multe-oști are.

Și, macar cum vom socoti noi,

Amândoao scoposuri sunt bune;

Prin cel dintei, țigănescul soi

La rând bun să-învață și să pune,

Prin a doia,-în vreme de năvală

Să pot băga turcii-în amegeală."

Zicând aceste fârși cuvântul,

Iar' deacă-oaspeții să-împrăștiară,

Un călăreț străin cu văștmântul,

Stătúră și frumsață rară

Și (cum să vedea) de viță-aleasă,

Sângur lângă Florescul rămasă;

Un nemernic din țară străină,

Cum s-arăta din port și făptură.

Văzând ș-o vreme cu îndemână

Grăi: „Multe-acum zile trecură

De când astă curte minunată

Mult și cu toate mă desfată.

Fiindcă dumneta ești de-aice,

Nu-mi vei ținea de rău o-întrebare

Ce nimărui nu poate să strice:

Cine-i stăpânul ceștii curți rare?

Ca să-i dau căzută mulțămită

Pentru-ospătarea bună, cinstită..."

„Bucuros aș face, drag jupâne,

Îndestul dreptei cererii tale

(Zisă Florescul), dar și pe mine

Aicea mă abătu de la cale

O sângură tâmplare ciudată,

Nici am cunoscut curtea vodată.

Însă (precum deobște) să zice

Că venind un neguțătoriu mare

Cu multe persoane venetice

Și bogătate de preste mare,

Nu demult aici s-au așezat

În codrul acesta neumblat.

Iar' această curte minunată

Au zidit ș-au hotărât să fie

Pentru călători o desfătată

Lăcuință, cum ș-ospătărie,

Grijind-o cu tot feliu de hrană

Și toată trebuința curteană.

Toate aceste femei și fecioare

Sunt roabe, de prin țări cumpărate

Anume, să fie slujitoare

Celor care-aice vor abate,

Ba și cu desmierdări să-i desfete

Pe chieful fieștecui și-îndelete.

Unde-e stăpânul, nimene știe

Și nimene-a ști să nevoiește,

Fiindcă prisosința să-îmbie

În toate, nimica lipsește.

Dar' este-o vătășiță bătrână

Ce toate ține supt a sa mână."

De-această poveste neașteptată

Mirându-să străinul adausă:

„Spuiu drept că de sîrg a merge-mi caută,

Și totuș' pare că nu mă lasă

Cineva: așa, de-azi pănă mâne,

Drumul mieu împiedecat rămâne.

Deprins întru-oșteneștile trude,

Inima neîncetat spre arme-mi bate,

Când aici nimica nu să-aude

Făr' jocuri și cântări desmierdate.

Zioa-îm pare ca ș-un veac de lungă,

Macar de toate-alte să-mi ajungă.

Auzind de-a lui Vlad vitejie,

Dorit-am să fiu la cea nălțată

Bătălie ce are acum să fie

Și-a cării fârșit Evropa toată

Îl așteaptă cu nesuferință,

Poftind creștinilor biruință.

Însă, dacă-ajunsărăm pănă aice,

De nu ți-ar fi doar' cu greutate,

Dorire-ași-în scurt a ști ce price

Este și din care au fost iscate,

Toate-aceste războaie cumplite,

Că la noi sunt veștile-împărțite."

„Bucuros cred (Florescul răspunsă),

Căci noi suntem aice de față,

De toate-având cunoștință ajunsă

Și totuș pisma cea șugubeață

Fiece tâmplare vederată

Prefăcând întralt chip ne-o arată.

Iar' eu fără de pismă și priință

Neavând spre nice-una vro pricină,

Voi povesti cu bună credință

Tot lucrul cum este, cum să-aține;

Nici gândesc că-ți va fi neplăcut

Luând firul din prim început.

Acum a lui Constantin cetate

Supt mânile căzuse-agarene,

Pentrucă grecii-ș' uitasă-a să bate

Și le-era mai drag a zăcea-în pene

Ș-a face săboară pe-întrecute,

Decât sabii a purta și scute.

Apusenii să desputa-într-una

Ce-au fost mai întii, ou sau găină?

Cum și de-are lăcuitori luna?

Unii, că-i deșartă,-alții că-i plină

De lăcuitori dovedea chiar,

Însă dovada cădea-în zădar...

Căci de-aci s-isca ș-altă-întrebare;

Oare-oameni să-află-acolo sau vite?

Și de-s oameni cuvântători, oare

Putea-vor fi cu drept osândite

Lunarele suflete, la care

Nu fu trimis Spăsitoriul mare?...

Domnul Romii cu fulgeru-în brâncă

Lega și deslega după voie;

Șezând pe vârtoasa Chiefii stâncă

Să bucura-în sine că pe-al doie

Frate-a lui, Muftea-în Vizant alege

Și sultanul grecilor dă lege!...

Craii creștinești lăsând a sale

Țări de jaf, să bătea pentru sfinte

Locuri, cum a lui Iosofat vale

Și de-alte-a Palestinii păminte,

Pentru Ierusalim și cel sfânt

A Mântuitoriului mormânt.

Iar turcul, însumețit de-atâte

Biruințe mari și luminoase,

La toate țările creștinite

Rea pierire și moarte jurase;

Cu șireaguri crude-întărâtate

Jecuiea-împrejur țările toate.

Țara noastră-încă era din cele

Pe care el dorea să-o supună;

Știind toate-a noastre netocmele

Socotea cumcă, de samă bună,

Că-o țară-învrăjbită-ori azi, ori mâne

Trebuie să cază-în mâni străine.

Căci aflân'-să țara deslegată

Și-în cea mai mare nerânduială,

Spre tot rău năravul învățată,

Boierii puind la toate sminteală

Domnilor, iar' ceialalți pământeni

Dedați fiind la rău și vicleni,

Așa trăisă de multe veacuri

Într-un feliu-anárhie făr' lege,

Învățați la războaie și jacuri,

Pe carii pănă-aci nime-a drege

Sau nu cuteză, sau nu vru doară

Căutând la venituri, nu la țară.

Iar', din ce oară Vlad Vodă stete

Dregătoriu trebilor muntene,

Frunțile vrajbii fură tăiate,

Politice rânduieli ș- oștene,

După firea țării măsurate,

În scurtă vreme fură-așezate.

Cei care legilor întocmite

Dintre boieri nu voia să-urmeze

Cădea la pedepse pre cumplite,

Zicând că ei sunt să lumineze

Celoralalți cu-obiceaiuri bune

Și-întei legilor a să supune,

Căci, dacă ascultători de lege

Vor fi numai cei slabi și mișei,

De țară-în urmă ce să v-alege?

O țară-adecă de lupi și de lei

Ce șezând într-a sale bârloage

Sug sânge-a vitelor slăbănoage.

Zicea că boierii sunt supuși

Așa domniei ca și țăranii,

Ba fiind în toate mai ajunși,

Nu numai cu sfatul și cu bani,

Ci-însuș cu capul ar fi datori

A țării să fie-ocrotitori.

Aceste zicea Vlad la divan

Și la macar ce feliu de-adunare,

Adăugând că-oricine, fie țăran,

Târgoveț, boiariu mic sau mare,

Mestec va-avea cu limbă străină

Cu capu-ș' va plăti șugubină.

Deci apreg pedepsea pe cei care

Asupra patrii făcea sfaturi

Ș-avea cu turcii vro mestecare,

Sau veri cu ce străine staturi,

Împărțându-le-averi și moșii

La-a patrii-apărători și fii.

Prin asta rând nou el introdusă:

Pe tâlhării și mari fapte rele,

Prin așezate pravile, pusă

Deosăbite pedepse și grele,

Din care cea mai obicinuită

Era țapa cu moarte cumplită.

Apoi din toată țară ș-aleasă

Pe cei mai harnici și cu vărtute

Voinici, din cari o gardă frumoasă

Făcu spre paza sa, de cinci sute,

Pe cari în arme-atâta deprinsă,

Cât o numim oaste nevinsă.

După-acest izvod, și ceaialaltă

Călărime-au fost orânduită,

Învățind-o măiestria naltă

A taberii ș-armelor ispită,

Iar' boierii pismași a tot bune

Rândueli cocea sfaturi păgâne.

Căci, precum să tâmplă totdeauna

Că cel ce va să scoață la cale

Pre-un popor și apucă să-l pună

La rânduială, pentru-ale sale

Ostăneli, bun scopos și mari trude,

El mai mult rău decât bine-aude,

Așa fu ș-a lui Vlad soarte-amară:

Pismașii zic că-i tiran și multe

Asupra lui scornit-au de-ocară,

Și vor ca țara să nu-l asculte;

Zicu-i și Țăpeluș, că nu iartă

Tâlharii, ci cu țapa le ceartă.

Deci în taină solii repezite

Trimit sultanului, dau de știre

Precum vodă vra țara să-învite

Asupra Porții cu răzvrătire,

Și este foarte mult a să teme,

De nu să va-împedeca din vreme.

Drept acea prin chipuri tăinuite

Sultanul mai pe-un pașă, mai pe-alt

Învață, l-armează și-l trimite

Asupra acestui princip înalt,

Ca neîncetat și iarna și vara

Să meargă să-i jefuiască țara.[37]

Însă Vlad fiind cu bună pază,

Oaste-având bine-în arme deprinsă,

Gloate tâlhare cu mână vitează

De multe ori în fugă și prinsă;

Celor prinși dete moarte sureapă

Făcând să-i tragă de vii în țapă.

Acum la treizeci de mii aproape

De tâlhari păgâni el împărasă,

Nici lăsa pe nime să-i îngroape,

Ci vulturilor mâncare-aleasă

Și corbilor de jaf ca să fie,

Porunci spânzurați să rămâie.

Sultan Mahomet întiaș dată

Nu dete la toate crezământ,

Dar' vinind pârâre ne'ncetată,

Vru să știe cu temeiu de sânt

Oare acele toate-adevărate,

Prin persoane-a sale-încredințate.

Pentru-acea-în chip de mare solie,

Nește capigii vicleni trimeasă.

Catavolìn avu cea d-întie

Parte la ceastă solie-aleasă,

Catavolin, logofăt primariu,

Un grec turcit, fiiu de prevătariu.

Cătră-acesta sultanul ascunsă

Pofta sa și cugetul deschisă,

Cu d-inima de-urgie pătrunsă,

Luându-l deosăbi, acest chip zisă:

„Mare treabă-am, o Catavoline,

Și puiu toată credința mea-în tine!...

Vodă muntenesc, supusul Porții,

Așa să poartă cu neomenie,

Cât pe credincioși dă crudei morții,

Ba necăutând a sa datorie,

Nice de haraci el va să știe.

Nice-a să-închina voiește mie.

Deci tu mergând ispitește bine,

Cearcă de poți să-l aduci la cale,

Mai vârtos ca mie să să-închine,

Iar' văzându-l că stă pe-ale sale

Și cu voia nu va să să plece,

La nevoie cu sfatul vei trece.

Iar' de-ajutoriu la ceastă-apucare

Vei avea pe Hamza cu sâlință,

Numa-ți caută-a fi cu pază mare,

Ca munteanul ceva să nu sâmță,

Că-amintrele cu totul stricată

Ne-ar fi doară străduința toată..."

Merge grecul cu ceastă poruncă

Și sfătuind cu Hamza de toate,

În urmă-acest chip mrejile-aruncă:

El însuș' să meargă și s-arate

Munteanului a Porții dorință,

Cercând a-l aduce la credință.

Însă, de-ar vedea că nu să pleacă,

De sârg la Vidin să deie știre,

Și când ar fi vodă să-l petreacă,

Păn' la hotar, după-obicinuire,

Hamza-întracea Dunărea să treacă

Și din ascuns năvală să facă.

Așa grecul fățarnic să duce

Credințat cu știuta solie;

Lui Vlad mai întii aminte-aduce

Toate ce-au trecut și vor să fie,

Pentru trecute vestind iertare,

Prietenie pentru viitoare.

„Mare-într-adevăr făcuși greșală

(El grăi), dar' a Porții pre tine

Milă este fără de-îndoială

Nemărginită, că-ț' iartă vine

Trecute nevrând de-acuma să știe

Numai de prieten și prietenie.

Nici altă de la tine poftește

Numa haraci și vreo cinci sute

De tineri; apoi ca prietenește

Tu viind la Poartă, cu căzute

Plecăciuni să te-închini celui mare

Sultan Mahomet cerând iertare."

Ascultă vodă cu suferință

Tot cuvântul și pofta vicleană,

Și-întii arată bună voință

Vrând deamărunt porunca tirană

Să-ispitească, iar' dacă-o-înțăleasă,

Cu mărime-așa din rost adausă:

„Spune celui care te trimeasă,

Că-întracest chip Vlad Vodă-i răspunde:

„Haracii sunt gata, supt aleasă

Încuietoare, dar' a pătrunde

Nu poate-acolo poftă străină

Întralt chip făr' cu sabia-în mână.

De sultanului de dânși îi pasă,

Vie, să și-i ducă, de să-încrede!...

Dară nici tinerii vor de-acasă

De voie bună-a merge-în obede,

Zicând că cu patria-împreună

Vreu s-aibă soartea: rea sau bună",

Iar', încât e despre-a mea persoană,

Să merg să mă-închin nălțatei Poarte,

Spune că-atunci când iepurii-în goană

Vor lua pe-ogari...! lupilor moarte

Mieii vor da, poate că-atunci doară

M-oi închina, iar nu de-astă oară!..."

Solia văzând din toate-aceste

Că-a-l pleca nu este cu putință,

Lui Hamza la Vidin dete de veste

De treabă știută să să gată,

Iar' cu Vlad așa lucrul așază.

Păn la Dunăre să-i deie pază.

Iar Vlad prin iscoade credincioase

Înțălegând tot sfatul de-ocară,

Patru mii de călărime-aleasă

Făcu să să strângă de prin țară

Și-în taină, la părțile din care

Era Hamza să-i ție cărare.

Dând strinse porunci ca să să ție

Ascunse păn la zi hotărâtă,

Și la semnul dat gata să fie

De războiu, cu vărtute-îndoită,

Apoi și fără nice-o pesteală

Să deie pe turci din dos năvală.

Întracea Vodă-în toate s-arată

Ca când de sfaturi n-ar ști nimică.

Deci luându-ș' garda sa-înarmată,

La vremea știută să rădică

Și petrece pe solul cu tută

Cinstirea și pompa lui căzută.

Cântecul a IV

Sfinții din raiu să gată să-ajute

Muntenilor; Florescul mai spune

De-a lui Vlad biruințe făcute.

Curtea măiastră, prin o minune,

Piere ca dracul de crucea sfântă.

Lui Parpangel rău cărțile-i cântă.

O, fericite veacuri trecute,

Când să mai pogorea câteodată

Pe pământ oamenilor să-ajute

Sfinții, ori ca pe cei răi să bată

Sau pe credincioși să mângăiască

La scârba și nevoia lumească.

Acum pare că ceriul de lume

Ș-au uitat cu tot, nice mai bagă

Samă de-oameni, lăsând să-i sugrume

Nevoile-întru viața-întreagă.

Îngeri nice-în vis acu s-arată

Să ne-învețe vro taină ciudată.

Cu-adevărat! eu altă pricină

N-aflu, făr' că sau nice-o credință

Noi avem acum sau pre putință

Iar' a bătrânilor socotință

Răzăma purure-în lucruri sfinte,

Ceriul având în inimă și minte.

Ori de unde-aceasta să purceadă,

Destul că pe vremea lui Vlad încă,

Sfinții oblicind atâta pradă

Ce făcea turcii-în creștini ș-adâncă

Răutate, pe pământ veniră

Și multe suflete mântuiră.

Aceasta nu numai că să zice,

Ci s-au scris și la cronica vechie

Carea-i mai de mult fără de price,

Și decât cronica lui Urechie;

Apoi, să-întărește prin hârțoaga

A mănăstirii de la Zănoaga.

Acum o dată scăzusă luna

Și crescând iară să făcea plină,

De când oștile turcești întruna

Jecuiea stăpânia română.

De cruzii multe și tâlhărie

Rămăsese țara mai pustie.

Numa țigănia noastră-armată

Între-atâte valuri ș-asuprele

Era întreagă și nevătămată

Scăpând oarecum ca pintră iele;

Prin sfadă multă și hodini dese

Aproape de-Inimoasa-ajunsese.

Sân Spiridon prin o tâmplare

Din raiu privind, să mai vadă

Ce fac muntenii, „au, váileo!" tare

Strigă-înspăimântat, iar' o grămadă

De sfinți ce cânta psalmi ș-antifoane

L'întrebară: „Ce-ți e, Spiridoane?"

„O! (zisă) Dar' nu vedeți ce-mi este?

Perit-au Țara mea Romănească!

Nu e țară, sterpele neveste

Unde-întratâta să mă cinstească

Ca-în aceasta, ș-acum, ian' căutați

Cum o prădează turcii spurcați!..."

Toți sfinții mirându-să priviră

La mulțimea taberii păgâne;

Din umeri și cu capu clătiră,

Iară Sân Nicoară,-adânc în sine

Cugetând, din buzele sfinte

Următoare slobozi cuvinte:

„O, cuvioșilor! mie-mi pare

Că nu-i vremea de-a clăti din spate

Sau a jelui făr-ajutare

Ș-așteptând pănă vor fi surpate

A noastre beserici de păgâni,

Ci să-ajutăm și noi pe români!...

Drept aceasta, Spiridoane, dară

Luând voinicii noștri în soție,

Pe Jòrgiu și pe Medru, gios te pogoară

Ș-ajută lui Vlad în bătălie.

Așa gândesc eu că-ar fi mai bine,

Însă n-așteptați de-azi pănă mâne!...

Ci cât mai curând trebuie-a merge,

Că-amintere poate fi zădară

Ajutarea. Cești doi pot s-alerge

Degrabă fiind călăreț, iară

Tu pedestru (precum din canoane)

Trebuie să mergi, o Spiridoane!..."

Sân Giorgiu cu Sân Medru fiind de față,

Întărea sfatul lui Sân Nicoară,

Numai Sân Spiridon avea greață,

Căci nu văzusă nici odinioară

Vreun războiu având inimă blândă

Din fire și neiubind izbândă.

Sân Giorgiu-îndată sabia-încinsă

Și zoáa-îmbrăcă nestrăbătută,

Coiful, scutul, sulìța nevinsă

Luă, și luând toate sărută,

Nu pentru că-s bune și frumoase,

Ci că-acum de mult nu le purtasă.

Așijdère Sân Medru s-armează

Amândoi de-aci suind călare,

Sân Medru pe iapa sa cea brează,

Iară Sân Giorgiu pe murgul său, care

Îmbe dobitoace minunate

Spun că-ar fi măiestre ș-aripate.

Însemnându-să cu sânta cruce

Cuvioșii călăreți plecară.

Sân Spiridon după ei să duce

Pogorând pe cea tainică scară

Care Iacov (pribegind de-acasă

De frica lui Isav) o visasă...

Dar părându-i cale delungată

Pe-încet a păși din spiță-în spiță,

Măcar nu călărisă nice o dată

Totuș', dacă-ar fi vreo măgăriță

Sau puiu de asìn! socotea-în sine

Că-ar putea călători mai bine.

Și iacă,-o minune! ce zărește!

O asìnă despre mâna dreaptă

Grăind cătră dânsul omenește:

„Sân Spiridoane, dar ian' așteaptă!...

Și de voiești a merge mai tare,

Nu-întreba nimic, ci sui călare!...

Ásina lui Válam sunt eu, care

Pentrucă potignind odinioară,

Îngerului ferii din cărare

(Ai auzit povestea mea doară?),

Rămăsăi pănă-acuma-în viață,

Ca oamenii limbă-având vorbeață."

Sântul bucuros primi-îmbierea

Și de-acolea mearsă tot călare;

Însă-așa-i fu sfatul și părerea:

Să nu să-arete la fieșcare,

Ci nevăzut ispitind el toate

Să-apere pre oameni de păcate.

Întracea turcii-încolea și-încoace

Ca turbați alerga după pradă;

Țiganii nu știea ce vor face,

Că-între dânșii să scornisă-o sfadă

Unii voind să călătorească,

Iar' alții pe loc să hodinească.

Din bătrâni încă mai mare parte

Stă pe-aceaia ca cât mai degrabă

Să meargă la Spăteni, nici să-întarte

Domnia, prin zăbavă fără treabă.

Drept aceasta țiganii grămadă

Strângându-să-începusă la sfadă.

Unii striga că pentru o fată

A unui ciurariu nu să cuvine

Să zăbovească tabăra toată,

Alții răspundea că fieștine

Datoriu e păn' atunci să rămâie,

Păn' să va ști de-i Romica vie...

Iar' în cea curte mândră măiastră,

Voinicii zăuitându-și de toate

Bea, mânca, juca, ședea-în fereastră;

Parpangel fátá-și găsi nu poate;

Florescul povestea ca nainte

Străinului cu ceste cuvinte:

„Iar când sosiră la locul unde

Grecul știea că-s mrejile-întinse

Ș-unde Hamza cu oaste să-ascunde,

Atunci, ca nește pârjoale-aprinse,

Iacă zece mii de turci să scoală

Și lovesc pe munteni cu năvală.

Iară logofătul cu sumeață

Sprânceană lăpădând fățărie:

„Nu-ți fie (zise) de mir, nici greață,

O, Vodă! Iepurii iacă-îmbie

Pă câne să să dea legat, iară

Mieii cei blânzi pe lup împresoară!...

Sosit-au de tine hotărâtă

Vreme,-în care tu de voie bună

Vruși să te-închini la poarta mărită!...

Tinerii tăi încă-s de-împreună

Gata-a merge departe de-acasă,

Nice-acum de patrie le pasă!..."

Stete vodă cu mintea-îndoită

De-are-în pieptul vânzariu să împlânte

Fierrul, dar socotind ovilită

Izbândă, ca singur să să-încrunte

Însuș' cu el, hotărî să-l lasă

Spre-altă pedeapsă mai ticăloasă.

Sabia smulsă, ochi plini de-urgie

Aruncând la el, așa răspunse:

„Greculeț mișel, născut la robie,

Învățat la viclenii ascunse,

Intrìgi a face,-a méștere-otravă,

Simțire neavând de-onor și slavă,

Voiu să-ți arăt fără viclenie

Că nici mâna lui Vlad a să-întinde,

Nici cap să să plece la robie

Sunt făcute, nice-e lesne a-l prinde,

Căci ai gândit!... bagă samă bine,

Oare prinde-or iepurii pe câne!"

Apoi întorcând spre-ai săi cuvântul:

„Nu-i vreme,-o voinici! (grăi) de-a spune

Cu multe,-aici, tot înșălământul

Cu care-au cercat a ne răpune

Vrăjmașul ș-unde ne aflăm astă-oară,

Căci înșii vedeți!... Pentr' acea dară,

Cred, o viteji! că nu-i trebuință

Să vă-arăt cu mai multe dovede

Că scăparea-i numa-în biruință.

Ceștii numa putem a ne-încrede!

Deci acum, sau moarte cu dafine,

Sau izbândă,-altă nu ne rămâne!...

La arme, dar'!... S-aratăm vărtute,

Să stăm nefrânși, cu inimă vitează.

Nu biruiesc multe mii și sute,

Ci cari a biruire cutează.

Alergați și vă luați izbândă;

Slava voastră fie-a lor osândă."

Zice, și dând semnul de năvală

La oștile-în ascuns pregătite,

El cu garda sa de-aci să scoală

Și-în șireaguri bine-orânduite

Lovi pe turci cu-atâta iuțime,

Cum cade tunetul din nălțime.

Și cum povoiul, pe țàrìnă coaptă

Căzând, cu năpraznă-într-o clipită

Strică truda plugariului dreaptă,

Și iacă, zace gios cutrupită

Toată țàrina, ș-în loc de grâne

Numa năroiu și baltă rămâne.

Așa lovind viteaza-oștișoară

În turcime, trupuri polignește,

Rânduri întregi prăvale ș-oboară,

Taie, surpă, dar mai mult stropșește,

Ș-altă nu vezi făr' trupuri tăiate

Zăcând în bălți de sânge necate.

Vlad ca ș-un leu întărâtat foarte,

Ce, de vânători luat în goană,

Deacă să vede cu câni de-o parte

Iar' de alta cu mreaja vicleană

Împresurat, unde-i cea mai mare

Grămadă de câni, acolo sare

Și dorind să-ș' facă-izbândă-amară,

Pe care cumu-i vine nainte

Frânge, spintecă,-încoalță, ș-înghiară,

Când cu brânci groaznice, când cu dinte

Apărându-să, sugrumă și ucide

Și printre dânșii drumu-ș' deschide,

Așa Vlad văzând că de toate

Părți pe dânsul turcimea să scoală,

Unde vede că-s mai îndesate

Gloatele,-întracoló dă năvală,

Învârtind arma-încolea ș-încoace

Larg potec pintre păgâni-ș' face.

În zădar Hamza oști împrăștiate

Va să-adune, războiu să-întrejască,

În zădar a le-îndemna să bate

Cu porunca tare-împărătească,

Căci oastea-în răsipă-acum pornită

Să calcă fugind ș-e neoprită.

Iar' Hamza de cetele muntene

Împresurat, cade la prinsoare

Cu mai mulți din oștile-agarene.

Grecul încă nevăzând scăpare,

Lui vodă cu multă plecăciune

Cade-înainte și să supune.

Atunci vodă-amar zâmbind îi zise:

„Cum îți pare-acum, Catavoline,

Urzitoriu de vânzării închise,

Sol fățarnic a Porții păgâne,

Ce nu te rușini cu tâlhărie

A vinde creștina stăpânie?"

Așa zicând cu groaznică moarte

Porunci ca pe toți să-i înțape,

Ce la tâlhărie avură parte,

În pădurea ce era de-aproape.

Hamza fu-înțăpat pe cel mai gros

Și mai nalt copaci, grecul mai gios.

Crudă poruncă, moarte-îngrozită!

Dar acelui nevinovat pare

Că vânzarea-i și mai neomenită.

Om ticălos, totuș' nu te spare

De la fapte rele câteodată

Pedeapsa,-ori cu ce moarte-așezată!

Dacă estea-în Țarigrad s-auziră,

Sultanului nime nu cutează

A spune, măcár că el să miră

Unde logofătu-întârziază,

Păn' ce-odată viziriu-îndrăznește

Și lucru cum e povestește.

Iar' tiranul aprins de mănie

Că-au cutezat a grăi de-acele

Basne și care nu pot să fie,

Lucruri de rușine și mișele,

Porunci să-l bată peste față

Pentru vorba proastă și-îndrăzneață.

Iar' deacă din solii repezite

Să-încredință, mai nu turbă-în sine

De ciudă și de-urgie-ocărâte

Văzându-și porunci, nici să-ș-aline

Firea putu cu deobște târzie

Izbândă, ci cât mai tâmpurie.

Deci la pași de aproape, de parte,

Porunci de sârg oști să-și armeză,

Și întracela chip ei să să poarte

Ca să aducă cele mai viteze

Cu sine, iar' păn' la primăvară

Să fie gata să iasă-afară.

Abea pe câmp iarba răsărisă,

Iar' codru noao frunză apucasă;

Din toate părți turcimea trimisă

S-adùnă:-o parte pe mare-în vasă

Alergând spre Țara Romănească,

Cu totul acuș' s-o jefuiască,

Iar' o parte duce cu pas iute

Sultanul păgân, suflând izbândă,

Cu care s-afla mii doao sute

De mulțime varváră neblândă.

Ș-acum la Vidin ajunsese

Stulurile cele mai alese.

Era tocma-în miez de primăvară

Când zăfiri cu florile să joacă,

Păsărelele vesele zboară,

Iar jivina și cea mai săracă,

Voioasă saltă și să desfată

În dezmierdare nevinovată,

Când iacă Vestea-în trâmbiță sună

Că vin turcii cât frunză și iarbă,

Ca robiei țara să supună.

Toți să gată-a lua fuga oarbă.

Boierii cei mari și mai cu minte

Luasă fuga mai înainte,

Iară țăranii săraci, în pripă,

Ca ș-o turmă de oi fără pază

Cari încătrò purced în răsipă;

Plini de frică și cuprinși de groază

Toată-ș' lasă avere și sudoare,

Nedejdea puind numa-în picioare.

Fug copii cu tinere copile,

Fug muieri cu mititei în brață,

Iară cei mai încărcați de zile

Îi mângăie și le sunt povață.

De vaiet amar, țipete, jele

Plini-s codrii, câmpii și vălcele.

Ici unul își poartă pruncii-în spate,

Altul colea pe slabul părinte,

Cel-ar fugi, bietul, dar' nu poate

Și stă ca zăpăcit de minte,

Neștiind cui mai curând s-ajute:

Pruncilor sau muierii căzute.

Nepotul duce pe moș de mână,

Moașa pe nepoției și nepoate,

Iar' nòra pe soacră-sa bătrână;

Fieșcare din primejdie scoate

Pre cel mai iubit, mai de aproape,

Năzuind cătră munte să scape.

Numa Vlad, cu inimă nefrântă

Și-înarmat, pre păgânul așteaptă.

Nimic de la scopos nu-l desmântă,

Toate-orânduiește, toate-îndreaptă

Spre pierirea păgânelor gloate,

Tocma să fie nenumărate.

Cu călărimea lui cea vitează

Prin locuri dosite, lui știute,

Oștilor turcești de-aproape-urmează.

Din ascunziș cu năvală iute

Sărind pe șireaguri sângurate,

Neașteptat încungiură și bate.

Ca lupul flămând care, supt deasă

Tufă ciulit, pe pântece zace,

Când vede trecând o turmă groasă

De-oi sau alte slabe dobitoace,

Iar văzând pre vreuna sângurată

Sară,-o răpește și fuge îndată,

Așa Vlad urmând oștii cei mare

Turcești, ordiilor despărțite

Neașteptat înainte le sare

De prin locuri ascunse, dosite,

Ș-atâta știe-a-i zătigni de bine,

Cât nici măcar unul viu rămâne."

Florescul fârșind lunga poveste

Mearsă, fiind târziu după cină,

Iar' Parpangel după a neveste

Sale-urmă-în zădar, caută, suspină;

Deci plin de necaz că n-o găsește,

Se cùlcă pe un pat ș-ațipește.

Însă lucrul cel mai de mirare

Este că bietul țigan, aice,

Unde să culcasă-în supărare,

Află' zioa cea mai de ferice,

Fiindcă-a doao zi dimineață

Să trezi la Romica sa-în brață.

Dracu nu doarme! cine-întii zisă,

Bine-o nimeri...! că așa este:

Pănă noi durmim cu geana-închisă,

El turbură fete și neveste

Și-osăbite feliuri de năluce,

În vis și-în aievea le aduce.

Nu știu cum să tâmplă de-astă dată

(De bună samă prin gevolie!)

Că Romica era culcată

Într-acel pat ș-aceaiaș chilie

Unde se culcasă Parpangel

Asară, mâhnit ca vai de el.

Când fu spre zio, el să trezește,

Fiind încă ea-în somn afundată;

Caută-împrejur, și iacă-oblicește

Că doarme lângă dânsul ș-o fată.

Să miră! și nu să poate-încrede:

În vis sau într-adevăr el vede,

Dar' apoi de pe semnele toate

Cunoscu pe draga sa copilă.

Cine-aici a povestire poate

Cu ce feliu de sâmțire și milă

O cuprinsă,-o sărùtă și zisă:

„O dragă, cine-aici mi te-închisă!..."

Atunci și Romica clipește

Și văzându-și ibovnicul față,

Nimica de dânsul să sfiește,

Ci cuprinzându-l cu dor în brață,

Îi răspunsă:-„O, iubit Parpangele,

O, câtă-mi pricinuiși tu jele!"

Copila cu totul roși-în față

Și-i arsără buzele ca focul,

Junele-încă nu era de gheață

Ș-acu dracu-și începusă jocul:

„Vai de mine, ce faci?" dânsa zisă

Spăimântată, vrând să să rădice.

S-ápără ca când nu i-ar fi voia

Ș-apărându-să-îl strânge la sine.

Ce-i de-a face când vine nevoia

Pe om? Voi știți, dragi neveste, bine

Că la-împrejurări cum este-această,

Totdeuna vi să tâmplă năpastă.

Însă spre-a Romicii norocire,

Tocma ca când ar fi fost chiemată,

A feciorii sosi scutire:

Sân Spiridon pe-asină aripată

Trecea tocma-într-aceaiaș' clipită

Pe lângă ceastă curte vrăjită.

Și văzând de sus pe cea perechie

Care,-încă fiind necununată,

Porunca-întie din legea vechie

Era gata să-împlinească,-îndată

Trasă-asupra curții-un semn de cruce,

De carele pier toate năluce.

Și iacă pieri curtea frumoasă

Ca când n-ar fi fost nice odată.

Oaspeții-într-o baltă puturoasă

Să treziră. Și-acea minunată

Întâmplare la toți au arătat

Că curtea n-au fost lucru curat.

Bunul Parpangel, pănă prin baltă

Plină de broaște sâlind să iasă

Înoată-încoace,-încolea și saltă

Ș-orbecăind prin ceața-întunecoasă,

Iată pierde pe Romica dragă

Și-în zădar o caută balta-întreagă.

Iar' după ce cu multă trudă

Abea să vârgoli din băltoacă,

Plin de tină și cu haina udă,

Scuturându-să stete-o soroacă

Și-începu a socoti-întru sine

Asupra cestor tâmplări străine.

Ci în zădar cap și minte-ș' bate,

Că niciuna-i vine la măsură.

Curtea pieri cu casele toate,

Nice să știe ce să facură

Oaspeții; patul și draga fată

Încă pieriră din ochi deodată!

Iar' de altă parte știea bine

Și-aceaia, cumcă-astă dimineață

Au fost întru nește căsi străine

Și-în pat, șiind pe Romica-în brață;

În urmă, că-în balta puturoasă

Au căzut, haina-l mustra tinoasă.

Estea socotind jelea-l cuprinsă,

Mai vârtos pentru biata Romică,

Iar inima cea de dor aprinsă

Mai numa că nu i să despică.

Strígă-amar: „Dragă Romică, vină!"

Iha[12] din vale-i răspunde: „vină!"

Iha, cea răsunare deșartă

Care din râpe și văi afunde

La macar ce chiemare să-întartă

Și ca când ar îngâna răspunde,

Aceaiaș' și lui Parpangel atunci

Răspundea din prăpăstii adânci.

Țiganul care n-auzisă

Niceodată răsunare chiară

Ca-aceasta, stete cu gura-închisă

Gândind că cineva-l chiamă doară,

Însă neauzind mai mult pe nime,

Purceasă-înainte prin desime.

În urmă ieșind la o cărare

Și sângur văzându-să, de jele

Ș-urât rupsă-a cânta cu glas mare:

„O, voi dragi, vesele păsărele,

Păraie limpede curătoare,

Copaci aducători de răcoare,

Voi mândre poieni și văi adânce,

Voi măguri cu desișuri umbroase,

Vârtoase ne sânțitoare stânce,

Și tu, coadre verde,-întunecoase!...

Cine-mi va spune năcazul greu

Ce sânte-acum sufletul mieu?" Iha: „eu!".

Socotind că cineva-i răspunde

Ș-acum, iarăș' cu d-inimă frântă

Zise: -„Oricine-ești, nu te mai ascunde,

Sau ești om, sau vreo ființă sântă,

Ieși la mine-încoace și te-arată,

O! spune-m și mă desfată!" Iha: „fată!"

„O! eu încă caut o fată blândă

Care sufletu-mi dusă cu sine,

Lăsându-mă-întru năcaz ș-osândă;

Nice știu prin ce locuri străine

Va fi ia petrecând zile-amare

Și de-are vreo mângăiare!" Iha: „are!"

„Cine știe, vedea-ne-om vreodată

Și poate că după vreme lungă!...

Că nu-în zădar au fost ea furată

Doar' în țări streine va s-ajungă

Și-oh, amar! apoi cine mai știe

Cui va fi dragă soție!" Iha: „ție!"

„Hai, doară mă-înșeli, copilă bună,

Alinându-mi puținel năcazul,

Că eu văd numa noori și fortună

De când soarele-mi ascunsă-obrazul.

Deci, de-i adevărat graiul tău,

Ian' jură-te pe Dumnezieu!" Iha: „zieu!"

Aici el era să mai vorbească

Și să mai asculte ce-i vrăjește

Iha, fata cea pădurănească,

Când de-o lature, iacă zărește

Venind împotriva lui vrăjmaș,

Pe cal întețit, un călăraș.

Țiganul zărind sabia luce,

Și voinicul sosindu-i aproape

Tot înghieță, nici fuga s-apuce,

Nici în grabă-oarecumva să scape

În pripă cuteză, că din vreme

Voinicul îi strigă: „Nu te teme!...

Asupra nearmați și de-a ta samă

Argineanul sabia nu poartă;

Pentru-aceasta să fii fără teamă,

Ci tu-mi spune cu inimă neîntoartă:

Nu văzuși maìnte pe-oarecare

Trecând pe-aici, pe ceastă cărare?

Nu văzuși o copilă creștină

Tinără și dintr'o mie-aleasă,

Ca ș'o mielușică fără vină

Fugind repezită, spărioasă

Și năzuindúndeva să scape,

După ea doi turci gonind aproape?"

Parpangel cu mintea-înhemeită

De cele care lui să tâmplasă,

„Drag (zisă) coconaș! o clipită

Numa eu văzui pă ha frumoasă!

Dară, ca să nu-ți vorovesc pleve,

Însumi nu știu: în vis sau aieve."

Voinicul cunoscu din cuvinte

Că bietul țigan ș-acu visază;

Stete puțin cu-îndoită minte,

Dar' murgul îi sare și rântează,

Flútură cu capul, înspumate

Zăbele roade și pământul bate.

Acesta era viteazul de care

Oastea păgână se temea toată,

Doară cel mai harnic și mai tare

Din toți ce-au purtat arme vodată;

Multe el făcusă vitejii în lume,

Jurat vrăjmaș turcescului nume.

Înțălegând el dară că vine

Sultanul cu toată-a sa putere

Să jefuiască țările creștine,

Își părăsi tânăra muiere

Ș-îmbrăcat în zoao luminoasă

Asupra păgânilor purceasă.

Sângur, cu nesupusă vitejie,

Hotărî pe turci să năvălească,

De-ar fi ei și mácar câți să fie;

Ș-acum de trei ori, cu voinicească

Îndrăznire,-asupra multor sute

Dete războiu ș-alungă pe tute.

Nici unul poate mâna să pună

Pe dânsul sau rană să-i aducă,

Iară el ca fulgerul detună

Între dânșii, când sabia-ș apucă;

Și pare că-împrejurul lui ploao

Trupuri de păgâni tăiate-în doao.

Tocma să tâmpinasă cu-o ceată

De-aràpi, pe care-o dete-în răsipă

Tăindu-i partea cea mai bărbată,

Iar' el ostănit căutasă-în pripă

Să-odihnească-a umbră răcuroasă,

Și veni-într-astă pădure deasă.

Dar' spre răul său și soarte-amară,

Era pădurea cea blăstămată!...

Cum intră și vru să să pogoară

Supt un păltinaș, iacă deodată

Doi turci vede, gonind o copilă

Carea-l rugă de-ajutoriu și milă.

El neștiind că este-o nălucă,

După dânșii nencetat aleargă

Și-i pare că-acuș'-acuș apucă

Pe gonaci, capetele să le șteargă,

Iar sosind lângă țigan pieriră,

Și de-aceasta el acum să miră.

Însă-alt nenoroc îi stă-în cărare,

Că tocma nimerisă la cele

Doao-izvoară de-împrotivă, care

Din sufletele mari fac mișele,

Iar' mișeilor dau vitejie.

El, săracul, de-aceasta nu știe.

Acoléși lângă dânsul de-o parte

Era doao, supt un fag, izvoară,

Din care curgea pe doao boarte,

Doao păraie, ca și vioară,

Având limpede-apă și dulcie,

Iar' una-i de-împrotivă altie.

Care bea din cel pe mâna dreaptă,

Pe-acel duhuri nalte-l împresoară:

Mintea nu știu cum i să deșteaptă

Și pare că sus la nuori zboară,

Face dintr-un iepure fricos

Viteaz neînvins și leu inimos.

Iar' apa cea de pe mâna stângă,

Tot focul sufletului potoale,

Face mintea tâmpă și nătângă,

Ba toată firea trândavă, moale,

Cela și cesta părăuaș mic

Era-între țigan ș-între voinic.

Vede limpede ca și vioară

Apa voinicul și frânt de sete

De pe cal îndată să pogoară.

Neștiind, bea de saț, pe-îndelete,

Ah! și bea cu multă lăcomie

De-a stânga, dintru ticăloșie.

Sărace-Arginene! ce minută

Nefericită-acolea te-adusă,

La cest urât părău ș-apă slută!...

Iacă vitejia ta răpusă!...

Dar ce folos, abea cât înghite,

Iacă toate-întrânsul schimosite,

Lasă calul, armele desbracă,

Apoi merge și-în codru s-afundă.

Parpangel tocma era să treacă

Părăul și văzând limpede-unde

Curgând pe su țermurile-înguste,

Nu să putu răbda să nu guste.

Cât putu-încăpea-în palma cufundă,

Atâta luă și sorbi-îndată,

Și iacă-în fața lui cea rătundă

Să vedea schimbarea minunată,

Căci ochi nu știu cum i să-înfocară

Și-înt-ralt chip cu tot să strămutară.

Cu privire mândră și vitează

Tocma ca ș-un altul acum stete,

Iar' mintea-i să luminà cu trează

Istețime, ș-osăbită sete

Sâmte el acum, nu de-apă, ci de-alte

Lucruri mai mari, de slavă și nalte.

Caută la sine și să rușìnă

Văzându-să-în hainele mișele,

Toate ude și pline de tină;

Aruncă ceste și luă cele

Carele-Argineanul lăpădasă

Una cu armătura frumoasă.

Cu ochiul lacom toate petrece

Și una după-altă le îmbracă,

Și părea că nu să teme de zece,

Dacă scoasă sabia din teacă.

Iar apoi, văzându-să călare

Nici de-o oaste-întreagă frică n-are.

De-aci zlătariul fără zăbavă

Luând cărarea-îmblată, purceasă

Prin cea necunoscută dumbravă.

Acuma și de Romica-ș' uitasă,

De nu i-o pomenea lui o tâmplare

Groaznică, fără de-asămănare.

Măcarcă calul inimos îl duce

Rapede și cum să cade-în spate,

Totuș' el băgând sabia luce

În teacă, la un tufariu să-abate

Și rumpe-o nuiea, dar, ah, vedere!...

Sânge pícă cu glas de durere:

„Nu mă frânge, drăguț Parpangele!

O, lasă-mă s-odihnesc în pace!

Tu nu ști că-în aceste nuiele

Trupșorul Romicii tale zace!...

Soarta mea fu crudă și nedreaptă,

Líbovul altii pe tine te-așteaptă!"

Glasul tăcu; iar dacă-înțăleasă

A logodnicii tristă tâmplare,

Stete nemișcat cu față jeloasă,

Inima su piept bătându-i tare.

Izbucnind în urmă jelea-închisă,

Râu de lacreme varsă și zisă:

„Tu ești, dragă Romică dorită!

Váileo, vai! ticălosul de mine!...

Cum de groaznică ți-au fost ursită!...

Ah! nu pot eu trăi fără tine;

Ieu încă-a vieții fir mi-oi rupe,

Pe-amândoi o groapă să ne astupe."

Zicând aceste sabia scoasă

Și vru-în doao gâtlejul să-ș' taie,

Dar' cu farmece trupu-i legasă

Mama sa, Brândușa, ca-în bătaie,

La războiu sau măcar ce-altă price

Nice-o armă-în lume să nu-i strice.

Deci sabia lunecă pe piele

Ca pe marmură nestrăbătută,

Iară de mult bănat și de jele,

El în urmă la crièri să strămută

Și pare că nimica nu mai sânte

Ș-umblă ca ș-unul fără minte.

De-aci-întețindu-ș' calul, aleargă

Încoace și-încolea cu iuțime,

Cruciș', curmeziș' pădurea largă,

Cu tot feliul de nebune shime,

Tocma ca ș-o sălbatecă fiară

Țipă, răcnește, spumegă, zbiară...

„Stați, tâlharilor fără de lege

(Strìgă el căutând în toată parte),

Suflete păgâne și pribege,

Pe toți v-așteaptă cumplită moarte!...

Însă, dacă-mi veți da pe Romica,

Iată că nu voi face nimică!"

De-aceste lui în minte puiază

Fierbințala! Câteodată-îi pare

Că vede pe Romica cu groază

De dânsul fugind; el pe cărare

Îi merge și purure-o-întețește,

Dară ea tot fuge bărbătește.

Așa făcând pănă când înoaptă,

Adeseori zice: „Dulcea mea zână,

Nu mă fugi! Deh, Romică,-așteaptă!

Eu-s Parpangelu tău! Ian' vină,

Să mergem la țigănie-acasă.

Vină, dragă Romică, frumoasă!..."

Rău-mi pare, drăguț Parpangele,

Că-atâta pățești pentru-o copilă,

Că nu-s vrednice de-atâta jele

Copilele, ba nice de-o milă!...

Căci puține sunt, foarte puține!...

Cu care să te nărăvești bine.

Cântecul a V

Țiganii la sfat n-au bună plază;

Tandaler ca ș-un bărbat s-arată,

Vodă tabăra le cercetează

Cu garda sa turcește-îmbrăcată.

Pe Parpangel abea la viață

Întoarce mamă-sa isteață.

Acum laia țigănească-armată

Nu era departe d-Inimoasa

Hodinind și mergând câteodată;

Iară la crieri coapta și bărboasa

Bătrânime cu cei mai de cinste

Să sfătuiea, ca și mai nainte.

Căci acum și-înțăleaptă solie

De-oarecâteva zile-întorsese

Cu răspunsul bun de la domnie

Zicând, precum vodă le spusese

Și cum au aflatau a sa mărie,

Toate după pofta lor să fie.

Adecă-întii, ca de la Flămânda

Păn la-Inimoasa numa trei mile

Să fie, când or merge curânda;

A doao, să facă-în toate zile

Atâta hodini câte le place,

Să mânce, să beie și să joace.

Numa de una grijă să poarte:

Când s-ar tâmpina cu turci în față,

Să nu-ș aducă-aminte de moarte,

Dar' inimă s-arate-îndrăzneață,

Că, de-or fugi ș-or întoarce spate,

Nu le va mai trimite bucate.

După multe sfaturi și cuvinte

Spuind fieșcare a sa părere,

Bălăban, aducându-și aminte

De vorbit, graiu ș-ascultare cere;

Și văzând că nime nu-l smintește,

Rădicând glasul, așa rostește:

„Bărbați buni, mai nainte de toate

Cred eu că-ar trebui să să-așeze:

Oare suntem sâliți a ne bate

Cu turcii? Că-având mințile treze,

Lesne vom precepe dintru-ahastă

Cum că-o mare ne-așteptată năpastă!

Pentru ce vodă-aici ne trimisă?

Pentru ce ne pusă-armele-în spate?

Pentru ce dete mălaiu cu clisă...?

Aheste nu mi-s lucruri curate!...

Și mă tem ca nu, cu bună știre,

Să fim trimiși aici la pierire.

Dăci eu socotesc că-ar fi mai bine

Să ne tragem în sus, cătră munte,

Să nu-așteptăm pănă turcul vine

În sângele nostru să să-încrunte;

Și Cetatea Neagră este locul,

Unde ne vom aștepta norocul."

Goleman încă-atunci de potrivă

Într-acest chip rostul său deschisă:

„Tot care n-are minte ponivă

Și privind cu ochii doar' nu visă,

Trebuie să vază, să-înțăleagă

Că Vlad Vodă-au făcut cu noi șagă.

Au socotiți voi că el nu știe

Cu câtă putere turcul vine,

Ca să puie țara supt robie?

Înprotiva-ahăstor oști păgâne

Noi avem să stăm cu vitejie,

Măcar și de-ar fi de sute-o mie.

Adecă, turcii venind să lovească

Întii pă noi, ș-întia năvală

Oastea țigană s-o sprijinească,

Ca el apoi, fără de-ostăneală,

Să deie pe dânși, de-a noastră moarte

Slăbiți, și biruință să poarte.

Spúneți-m acum: pentru ce s-ascunde?

Pentru ce nu sunt oameni prin sate?

Toți au fugit și nu să știe-unde,

Ducând cu sine toate bucate.

Au văzut-ați trecând din loc în loc

Vrun om, vrun câine sau dobitoc?

Cum dară să nu putem noi crede

Cumcă suntem amânați la moarte,

Ca și nește mișele cirede?

Oh! amară și cumplită soarte!

Inima-m pare că să despică

Dă mare jele, bănat și frică."

Atunci Tandaler cu sumeție

Sculându-să: -„O, voi toți, iepuri fricoși

(Zise), câți sunteți în țigănie!

Dar' de voi mă mir, bătrânilor moși,

Cum puteți asculta cu răbdare

Tot dă frică și dă spăimântare!

Noi să fugim! Și-încătro? Dar' unde?

Și pentru ce? Sau doară dă frică?

Care să teme să poate-ascunde:

Iacă codrul!... Dară cui voinică

Încă-în sânișor inima bate,

Locului va sta pănă când poate.

Iar' de-au vrut vodă să-ș facă-izbândă

Asupra toatei țigănești laie

Și-ntr-ahăst chip doară s-o prevândă

Pentru nește clise și mălaie,

Să-i arete-acum țiganii dară

Că nici ei sunt pui dă căprioară."

Abea fârși Tandaler cuvântarea,

Când iacă, cu mare bucurie,

Sfatu-i întări toată-adunarea

Cea mai multă și mai tinerie,

Numa bătrânii ceva-îndoială

Avea pentr-a turcilor năvală.

Nici în zădar să temea, că iată,

Să-aud de departe țipete dese:

Pentrucă-avangarda spăimântată

Care după bureți să dusese,

De pe-un gruieți oblicisă-o mare

Ceată de păgâni venind călare.

Și-într-un suflet alergând acasă

Striga: „Fugiți, că turcii vin, iacă!"

Iar' laia țigănească fricoasă

De spaimă nu știea ce să facă.

Cu vaiete mari și cu plânsoare

Căuta-încoace și-încolea scăpare.

Adunarea noastră prenălțată,

De-atâta zarvă cu rebelie,

Abea-în urmă și ia să deșteaptă

Ș-uitându-și de arme, de bătălie,

Apucà fuga cea sănătoasă

Năzuind la tufa cea mai deasă.

Însă-acuma nu e cu putință

Cíneva să scape, să să-ascundă;

Pentru-aceaia toți cu bizuință

Acolo să bagă și s-afundă

Unde văd că-i grămada mai mare

Ș-unde-oamenii să-îmbulzesc mai tare.

Cum oile blânde prin ocoale

Când aulmă lupul pe de-aproape

Ascunzându-și capetele sale,

Care de care precât încape

Între celelalte să vârește,

Iar' de-apărat nici una gândește,

Așa țiganii săracii grămadă

Îmbulzându-să-într-un loc s-adună,

Ș-ascund capetele să nu vadă

Cum turcii vin în chip de fortună,

Hăi! pe dânșii-acuși, acuși să deie

Și dulce viață să le ieie.

Dar' când sosi vrăjmașul în față,

Toți la pământ căzând își plecară

Grumazii și întinsără brață,

Milă cerșind cu lacremi amară:

„Vàileo, vai! (striga ei plângând) iacă,

Pierit-au țigănia săracă!..."

Într-acea-un turc la grămada-întie

Țigănească de-aproape sosisă,

Care-în mână țiind o hârtie

Într-acest chip le ceti și zisă:

„Fiindcă voi, cioare blăstămate,

Ați socotit cu noi a vă bate

Ș-armele cu neauzită-ocară

Pe turci au rădicat toată ordia

Voastră!-acum dar ian' ieșiți afară

S-alégem a cui e voinicia!

Care n-a ieși este-un calic,

Iepure fricos ș-om de nimic.[6]

Și pentrucă-au cutezat să poarte

Armele ce-a purta să cuvine

La voinici, să va certa cu moarte,

Drept ce-au făcut armelor rușine!...

Iar' muierea lui și copii

Nevinovați să vor da robii."

Țiganii înțălegând aceste,

Toți încremeniră de frică:

Cesta léșină fără de veste,

Cela-amúrte, nu sâmte nimică,

Altul să vaietă-în gura mare,

Iar altul plânge cu suspinare.

Mai toți acu de sineș' uitasă,

Numa Neicul încă firea-ș' ține

Și la tâmplarea cea mai jeloasă

Socotindu-să puțin în sine,

Un bun cuget îi nimeri-în minte,

Să iasă turcilor înainte,

Ca doar va putea ceva să facă

Prin rugăminte și plecăciune,

Pentru cea țigănime săracă.

Deci luând ș-alte fețe bătrâne,

Mearsă-înaintea celùi mai mare

Și-îngenunchiend grăi cu plânsoare:

„Domnilor turci! deh, fie-vă milă

Dă țigănia noastră săracă!

Că zieu! nu dă voie, ci dă sâlă,

Ca mai rău doară să nu petreacă,

Au trebuit armele să-îmbrace

Neavând dă nevoie ce mai face!

Tot Vlad Vodă e-ahăstòr dă vină,

Numa Dumnezieu lui să plătească,

Căci el ne-au băgat în hastă tină,

Dar' vița noastră țigănească

Cu toată lumea trăiește-în pace

Și zieu că bătălia nu-i place.

Dăci nu vă lăcomiți într-atâta

La țigane suflete mișele.

Luați-ne-averile și pita,

Desbrăcați-ne pănă la piele,

Numa ne lăsați dă mângăiere

Viață, copii și muiere.

Știți bine că și la voi săracii

Țigani trăiesc numa din milă,

Făcând slujbă și plătind hăracii,

Nici la războiu merg numa dă sâlă.

Dăci iertați-ne acum de-o dată,

Să vă ierte Maica Precurată!...

O! iertați-ne, luna să vă-ajute!

Mahomet mulți ani să vă trăiască!

Hie uitate hele trecute!...

Dumnezieu pe loc să ne treznească

Dă suntem noi dă vină-într-ahastă,

Dar' iacă-au fost pe noi o năpastă.

Și ce folos de-acolea vă este,

Deacă ne luați dulcea viață

Ș-a noastre vor rămânea neveste

Cu mititei copilași în brață?

Noi om pieri,-adevărat! dar' ele

Or purta după noi lungă jele."

Aici Neicul era să mai zică,

Când Răzvan țiind ochi la povață,

Cu bucurie glasul rădică:

„Eta! domnul măria-sa, față!..."

Căci cunoștea pe Vlad foarte bine,

Măcar era-în hainele străine.

Ș-aiavea cu călărime-aleasă

Vlad era, pe care ca mai lesne

Să poată cercetare,-o-îmbrăcasă

Turcește din cap pănă în glezne,

Într-adins hotărând s-abată

La țigănimea noastră-întrarmată.

Deci Vodă cu mânie sâlită,

Căci abea putea râsul să-ș' ție,

„O! (strigă) prăsilă ticăită!

Aceasta-i a voastră vitejie?

Pentru-asta v-am dat arme ș-olate

Și vă hrănesc, cioare blăstămate!...

Ca,-în loc de-a vă-apăra draga țară

Ș-a vă bate cu turcii păgâni,

Asupra mea să vorbiți ocară?

După-aceaia să vă dați în mâni

La câteva sute de vrăjmași,

Voi, atâte mii de-armați ostași?

Iacă, să știți că de-acu bucate

Nu voi da, de n-eți pune sâlință

Cu turcii-încai o dată-a vă bate

Făcând asupra lor biruință,

Iar' de v-eți pleca turcilor ca noao,

Păn' la cel mai mic voi tăia în doao!"

„Să ierți Măria ta (Neicu zisă),

Noi suntem fără de nice-o vină,

Că cine-ar hi crezut ca să ni să

Tâmple-una ca-aceasta și să vină

Pe noi munteni îmbrăcați turcește?

Însuș' măria-ta socotește!...

Dar' totuș' socotind pe dreptate,

Zieu! nu să cădea mării-tale

Să ne bagi atâta frică-în spate

Cu cele blăstămate cealmale!...

Asta (Dumnezieu să te trăiască),

Zieu că nu fu glumă țigănească!"

Într-acea iacă repezit vine

Un călăraș dând lui Vodă știre

Cumcă-un stul din oștile păgâne

Nu departe, lângă-o mănăstire

Odihnind ar fi și, cum să pare,

Așteptând altă ceată mai mare.

Cum principul această-înțăleasă,

Fără-a zice-un cuvânt mearsă-îndată

Cu munteana călărime-aleasă,

Iar' țigănimea noastră bărbată:

Ca din vis acuma să rădică

Bucuroasă că-au scăpat de frică.

Ci peste puțin întoarsă iară

Bărbăția lor cea de după-ușă:

Cât călăreții să depărtară

Muntenești, iată, ca din culcușă

Iepurii scorniți, așa ieșiră

Uitându-și de frica ce pățiră.

Toți apoi a să mira-începură

Cum au putut ei să să spăimânte

De-acea nevoiașă-adunătură

De munteni în străine veștmânte?

Toți acum arăta vitejie

Ca când nu s-ar teme nici de-o mie.

Iar' Muțul rumpând lunga tăcere,

„Dar, ian întoarceți acum încoace,

Vitejilor (din toată putere

Strigă), voi, căror numa vă place

Furiș' a veni cu-înșelăciuni

Ș-a spăria pruncii din tăciuni!"

De-acolea-îndemnându-să mai toată

Murga țigănime,-inimă prinsă

Ș-acum avea chief să să și bată,

Dar' ceata muntenească fuga-întinsă

Ș-altul nu era nime cu care

Să-ș' poată stâmpăra râvna mare.

Însă, de-ar fi-inimă și vărtute

La om, tot într-aceaiaș' măsură

Cu gura,-o! câte și câte sute

De viteji ar fi biruiți cu-o gură

Atunci cel cu gura cea mai mare

Fire-ar doar' viteazul cel mai tare.

Cumcă lucrul nu-i așa, s-arată

Din cele ce eu acum voi spune:

Tocma când avea chief de-a să bate

Țiganii fără de-îmbieciune,

Un prilej bun tâmplarea le-adusă

De-a-ș' stâmpăra dârzia nespusă.

Căci Omár Páșa iacă le vine

Cu o groasă-ordie tocma-în față.

Omar, care-a oștilor păgâne

Atuncia era-întia povață,

Eșisă din tabăra turcească

Locurile-împrejur s-iscodească.

Cum țiganii zăriră departe

Venind cu oaste-așa număroasă,

Iarăș căzură-în fiori de moarte

Și toată gura iară-încetasă,

De nu le-ar fi scos grija din minte

Tandaler, cu ceste cuvinte:

„Tot omul s-auză, să-înțăleagă

Că Vlad Vodă iară pă noi vine

Și vra doară să-ș' mai facă șagă;

Dar' fiți bărbați și vă țineți bine,

Nice vă dați cu-una sau cu doao,

Că nici voi sunteți făcuți din oao."

Mergând aceasta din gură-în gură

Și din om în om prin țigănie,

Mare la toți făcu-îndemnătură;

Deci gândeai că morții iară-învie!

Fieșcare cum poate s-armează

Ș-a ieși la bătaie cutează.

Pănă ei să-înarmă pe-apucate,

Turcii-acu foarte-aproape sosisă,

Dar oblicind țiganele gloate,

Omar stete și-o ceată trimisă

Să-i aducă oar' câțiva-înainte

Ca să-i cerceteze din cuvinte.

Însă-acu laia cea mai voinică

Era gata de-a să tâmpinare,

Ca când n-ar cunoaște nice-o frică,

Așa era râvna lor de mare!

De lòlot, úiete și strigate

Suna-împrejur locurile toate.

Năvălind apoi de toată parte

Era tocma să să și lovească,

Când Parpangel sărind îi desparte,

Care-în buiguiala nebunească

Alergând, în cea parte-ajunsese

Și făr' veste-înainte le iese.

Calu-îi alerga, gândeai că zboară,

Drept la șireagurile păgâne.

Țigănimea văzând astă rară

Vitejie, că-un sângur de sine

Pe-o oaste-întreagă face năvală

Și mai mare-încă-apucă-îndrăzneală.

Oblicind păgânii-atâta gloată

Asupră-le venind cu tărie,

Iar mai vârtos armătura toată

A lui Arginean n-au vrut să ție

Nici o minută locul, ci-în pripă

Mearsără care-încătro-în răsipă.

Parpangel după dânșii s-alungă,

Dar, o! tâmplare nenorocită,

Sărind calul peste-o râpă lungă

Căzu călărețul fără-ispită

Cu capu-în gios și-în tină rămasă;

Calul fugi ca când nu i-ar pasă.

Țiganii, dacă din ochi scăpară

Pe turci cu cel voinic împreună

(Căci nu știa că-i Parpangel), iară

Să-întoarsără-acasă-în voie bună,

Cu mare triumf și bucurie

C-au alungat muntenească-ordie.

Bine să zice: cui vra norocul,

Și durmind îi cade piara-în gură!

A norocului fu ș-aici jocul,

Însă țiganii nu pricepură.

Tocma când Omar era să vie

Să-împresoare biata țigănie,

Vlad Vodă cu garda sa voinică

Fără veste ieșind îl năvale,

Multe sute-i taie și dimică

Strâmtorându-l într-o-îngustă vale,

Ș-abea sângur Omar cu puține

Au putut scăpa gloate păgâne.

Dar' țiganii noștri credea tare

Și vârtos că munteni acei fură

Ce pe dânși venisă să-i omoare,

Îmbrăcați în turcească muntúră;

Aceasta povestea ei cu fală.

Cum nemintea pe oameni înșală!...

Într-acea-a lui biet Parpangel mamă,

Fiind afundată-în jele mare

Ș-șteptând cu luare de samă,

Minunat acest lucru-i pare

Că pre fiu-și cu a sa mireasă

Încă nu vede sosând acasă.

Deci Brândușa (căci așa pe nume

Să chiema) fiind fermecătoare,

Doară-atunci cea mai vestită-în lume,

Ce sâtirea dracii din vâltoare,

Ba cu fermecături neauzite

Oamenii strămuta-în fieri și vite,

Tot feliu-încântă ea de jivină

Și cumu-i vine-în minte-o preface,

Apoi descântă cât bați în mână

Strămutatele jivini sărace,

Și nu este-un feliu de măestrie

La care-învățată să nu fie,

Fiind amărâtă și vrând să știe

Unde fiiul ei atâta rămâne

Și doar' de este Romica vie,

Luă doao fermecate frâne

Din róșii făcute strămătură,

Șoptind cu sine ceva din gură.

Cum fârși neînțălese cuvinte,

Iacă doao pregroaznice bale

Fără veste-i steteră-înainte;

Guși avea pestricate și foale,

Însă cu-arepi și solzuri pe spate

Și nește coade lungi, cârlibate.

Puindu-le-apoi frâne de lână

Obrazui-în pulbere-o căruță

Cu toiagu-învrâstat ce-avea-în mână,

Pe care șezând bale sumuță

Și iacă-în cotigă făr de roate

Vrăjitoarea văzduhul străbate.

Băláurii-înhămați zboară ca vântul

Precum striga-i mână și-i duce.

Într-un ceas cungiură pământul

Muntenesc, dar' nice-o rază-i luce

De-a-și găsi fiiul dorit. În urmă

Foarte-amărâtă cursul său curmă.

Supt o râpă-adâncă să pogoară

Și luând de pe bălauri căpestre,

Le face semn ca din ochi să piară;

Ducându-să-apoi fierele măiestre,

Scoasă-o vrăjită din sân piscoaie

Și cât poate, de trei ori țipoaie.

Mai degrabă decât o clipită,

Mulțime de duhuri necurate

Din toate laturi vinea pornită,

Iar' ea-începe a-i sitiri să caute

Sau să spuie-unde fiiu rămâne

Și pentru ce-acasă nu mai vine!

Ei răspund: „Fiiul tău s-află-în viață,

Dar' numa cât sufletul nu-i iasă;

Noi ț-om fi păn la dânsul povață!"

Deacă-aceasta Brândușa-înțăleasă,

Îndată-alergă cu osârdie

Ducând-o cel din răspântie.

Acolo sosind maica duioasă

Ș-află fiiul mai fără viață.

Trupu-i rădică și frântele-oase,

Luându-l pe bietele brață,

Îl pusă-în căruța cea vrăjită

Și zbură cu el într-o clipită.

Dusă-l între nește munți de-aproape,

Sus pe-o stâncă naltă și rătundă

Unde-l scăldă-în noao feliuri de-ape

Ce să-áflă-într-o peșteră afundă,

Apoi cu ierburi cunoscute

În tot chipul cercă să-i ajute.

Unele fierbe ia-într-o căldare,

Din altele stoarce mustăreață,

Iar' din altele-i face scăldătoare:

Iarba vântului și iarbă creață,

Iarbă mare, spânz, limbă-vecină,Ròmoniță, nalbă, mătăcină,

Plătàgină, sovârv cu cicoare,

Troscoțel, podbeál și mătrăgună

Și de-alte mai multe ierburi care

Stoarse, mestecate depreună

Ș-în mai multe chipuri prefăcute

Trebuie bolnavului s-ajute.

Iar' după ce cu ceste toate

Îl scăldă, l-învălui și l-unsă,

Inima-i începu iar' a bate,

Sânge-în moarte mădulări pătrunsă

Ș-a treia zi cătră dimineață

Semne-aiavea dete de viață.

A răsufla-începe câteodată

Și-a mișca mânile și picioare;

Ca și din somn apoi să deșteaptă

Și, căutând la toate împrejur, pare

Că caută la maică-sa cu-obidă

Și ochii iară va să-ș închidă.

Iar Brândușa strângându-l de mână

Amar să cânta: „Dăh, Parpangele!

Dăh! mai clipește cu ha lumină

A ochilor tăi plină de jele!...

Și caută la mamă-ta săracă,

N-o lăsa-în amar să să petreacă!..."

Atâta fură de putincioase

Vaietele de maica-obidată,

Cât de la pragul morții să-întoarse

Sufletul lui Parpangel îndată

Și, deschizând ochii-adoooară,

Așa cuvântă cu jele-amară:

„O mamă! zieu, păcat neiertat

Fi-ț-va, că mă treziși la viață.

O clipită de m-ai hi lăsat,

Eu vedeam față de față

Toate hele ce vor hi să hie

De-acum nainte pănă-în vecie!..."

Dar mamă-sa-l mângáie și-l sărută:

Spuindu-i toate ce să tâmplasă,

Și-într-acea cu leacuri îi ajută.

Iar' dacă de Romica frumoasă

Îș' adusă-aminte,-atunci de toate

Ș-uită de mai nainte visate.

Căci Brândușa l-încredință tare

Și vârtos că Romica trăiește

Și-încă este-întreagă fată mare,

Nici pe altul cineva iubește.

Cu d-este și leacuri de folos

Curând îl făcu ea sănătos.

Iar' după ce-întreg ca și nainte

Tânărul țigan acuma stete,

Mamă-să-i dete-în calde plăcinte

Farmece, care-avea, pe-îndelete,

Farmece de somn aducătoare,

Însă trupului nestricătoare.

Parpangel căzu ca mort îndată,

Iar' însă culcându-l lângă sine,

În cotiga sa cea fermecată,

Zbură din locurile străine

Drept acasă-în d-alba țigănie,

Unde pe toți află-în bucurie.

Căci și Romica tocmai sosisă

Și spusese toată-a sa tâmplare:

Cum ea la cea curte nimerisă,

Cum apoi curtea-într-o baltă mare

S-au prefăcut, de-unde pe ea scoasă

În urmă-o măgăriță-aripoasă.

Brândușa, de nimene văzută,

Sosi tocma după cina mare

Și iarăș', prin farmecă știută,

Trezindu-și fiiul din somnul tare

Trimisă după mândra Romică

Ca să ș-o facă nuoră și fiică.

Cântecul a VI

Sătana cade-în melanholie

Socotind asupra sorții sale;

A iadului s-adùnă boierie

Și să sfătuiește cu ce cale

Va s-ajute turceștilor gloate;

Țiganilor să fârșesc bucate.

Acum peste-ochian șoimanul soare

Strălucea dositelor ostroave,

Noaptea cu neagra sa învălitoare

Câmpi acoperisă și dumbrave,

Iar' de grele-ostăneli obosita

Dulce răpăusa prin staure vita.

Numa fieri priveghia răpitoare

Și bărbații cu cugete rele;

Lupul gonea după căprioare,

Buha vâna-în tufe păsărele,

Ș-umbla ș-alte jivini stricătoare

Ce-întunerec iubind fug de soare.

Era vremea tocma-întiaș dată

Când cântă cocoșii de cu sară,

Ș-încălecând mături sau lopată

La Rătezat strigòile zboară,

Când să preumblă cele frumoase

Strâmbând oamenilor dreptele-oase.

Toate-adecă-odihnea cele bune,

Numa cele rele, blăstămate,

Umbla după-a lor înșelăciune,

Cum sunt duhurile necurate

Care nu dorm nice-odinioară,

Ci noaptea-în toate părțile zboară.

Tocma pe-acea vreme, supt afunda

Tartárului peștere, Sătana

Scoțind capul afară din unda

Văpăii nestânse, cu tirana

Sa privire, pe diavoli învită

Să muncească făptura osândită,

Iar' el prin aceasta să desfată

Ca ș-un craiu tiran după bătaie,

Când vede-oastea vrăjmașă junghiată,

Când noroade-întregi strică și taie

Și e mâhnit numa că nu poate

Așa tăia noroadele toate.

Însă-într-această noapte, de care

Zic eu, după ce oar'câtă vreme

Sătana căută cu desfătare

Cum chinuita făptură geme,

În gânduri căzu și socotele

Ce-i pricinuiră-amară jele.

Pentru că cugetând el în sine

Cumplita sa din ceriu scăpătare,

Apoi tot pierdut vecinicul bine

Potrivind cu a sa de-acum stare,

Așa răcni de jele și-urgie,

Cât clăti iadul din temelie.

Crunți învolbind ochi apoi: „Oh mie!

(Strigă) Cu totul nesuferită

Viață și nemuritorie!...

Mai bine era-într-acea clipită,

Când fui surpat cu mândra mea ceată

Să fiu pierit cu totul de-odată!...

Câci, măcar muream eu fără vintă,

Dar' mergându-mi în nimică firea,

Durerilor încai să punea țântă,

Nici mă-ar ghimpa tristă pomenirea

Fericirilor mele trecute,

Curmată fiind prin moartea iute.

Ci nu mi-au priit várvara soarte

Ș-în războiu îmi fu protivitoare,

Nice-a vínce-mi dete, nice moarte,

Lăsându-mi această rozătoare

Și nesuferită pomenire.

Oh! crudă, nespusă chinuire!...

Această dar' aducere-aminte

M-apăsă-acum... nu tu, Savoate!

Căci însuș' a ta de-acu nainte

Atotputernicie nu poate

Alta să facă-asupră-mi izbândă

Mai mult ocarnică și neblândă.

Deci sus, Sătano! Scoală și-arată

Celui-de-Sus că-ai încă putere;

Și măcar nu poate el să pată,

Nici să sâmțască vre o durere,

Totuș cere-a ta pe dânsul ură

Să-ți izbândești pe a lui făptură."

Aceste zicând groaznic urlă, iară

Tot iadul răsună cu greu muget.

Însuș' diavolii să spăimântară

Și vrând să știe-a Sătănii cuget

Boìerimea tartárului toată

Într-o clipită fusă-adunată.

Ochii Sătana-își întoarsă roată

Cercetând pe tot însul în față;

Inima pare că-i să desfată

Văzându-și boierimea sumeață.

Apoi, după puțină tăcere,

Acest chip grăi rozându-și ghierre:

„O, soți credincioși ursitei mele,

Viteji protivnici naltei lumine

Ce stăpânește mai sus de stele,

Știu că v-aduceți aminte bine

De cea vecinică zio cumplită,

Domnia mea când fu cutrupită.

Biruiți fum cu drept! în bătaie,

Iar' nu supuși, asupriți; iară

Nice-într-astă pucioasă văpaie

Cu vecinică și nestânsă pară

Suntem plecați, unde fără spaimă

Făptura pe Făcătoriu defaimă.

Știți dară că-a noastră mângăiere

Este în izbândă sângur ș-ură

Asupra celii de sus putere

Ce pedepsește și nu să-îndură!...

Dar', precum văd, să pare mie

Că vă-au apucat o trândăvie!

Nu văd eu acum bujdind pe poarta

Iadului suflete ca nainte,

Ș-acuși va fi doar deșartă boarta

Această-întunecoasă, fierbinte,

De n-om mai îndrăznire o dată

A lupta cu oastea luminată!

Fost-am în lume și de-amăruntul

Toate-am iscodit. Adevărat!

Cumcă-încungiurând eu tot pământul,

Mai cu samă-l văd noao plecat,

Iară țări adevărat creștine

Sau nu văzui, sau foarte puține.

Dar' ce folos! când văd omenirea

Care fu-în pisma noastră zidită,

Înălțându-și pănă la ceriu firea

Și pănă la partea cea mai fericită,

Râvnind a fi-oarecândva părtașă

Deșertelor noastre-în ceriu lăcașă.

Însă nu fie-asta-adevărată!...

Ca marele Sătana să vadă

Urgisita făptură vodată

Colò sus, în cereasca livadă,

Mai mulțindu-să de-acum nainte,

Juru-mă pe tartarul fierbinte!...

Întii, creștinătatea să piară,

Războiu în tot pământul să fie,

Întunerecul să-întoarcă iară

Cu tot feliu de păcat ș-urgie;

Aceste-s în scurt poftele mele,

Ce răspundeți voi acum la ele?"

Atunci Velzăvúv, hatmanul mare

Oștilor negrii mării sale:

„Întunecate Doamne! mie-mi pare

(Grăi) că-ar fi lucru mai cu cale,

Lăsând aceste pe alt îndelete

Să strângem pe dată-a noastră cete,

Căci eu din iscoade-încredințate

Care trimesesem sus, pe lume,

Am înțăles că vor a să bate

Vlad Vodă cu Mahomet, și-anume

De cereștii călăreți să zice

Că vor pe-agareni detot să strice.

Nu s-ar cuvini să lăsăm dară

Nice noi pe cei de-a noastră parte,

Ci- îndată să purcedem afară

Purtând și noi creștinilor moarte,

Căci, de va birui Mahomet,

Cade și creștinia pe-încet."

„Bine, hatmane, că-mi dai de știre!...

(Zisă mușcându-și negrele buze

Craiul întunecat cu răstire.)

Acum măria-mea va să-auză

Cum e și-a celoralalți socoteală,

Ce au să-mi spuie fără sminteală.

Întii, cum dintru voi fieșcare

Să sâlește spre-a iadului bine,

Amegind pe-om din dreapta cărare,

Apoi, în ce chip ni să cuvine

Să-ajutăm lui Mahomet îndată:

Pre-ascuns, ori cu sâlă vederată?"

Aici Mamona să sculà, mare

Visternicul Domnului Sătanei,

Pe mâna lui sunt toate comoare

De supt pământ, aurul și banii.

„Tot iadul (grăi dâns) bine știe

Cât îi face-a mea dregătorie!...

Zieu! mai mult decât toate-îi ajută

Și mai multă dobândă-i aduce.

Chipul și cărarea mea bătută

Care pre-om la strâmbătate duce,

Este pofta de-averi desfrânată,

Într-alt chip lăcomie chiemată.

Omul e plecat spre lăcomie,

Din leagăn, căci firea bună-i dede

Îndemnul curat de-a prii șie,

Din care, ca din izvor, purcede

Cruțarea vieții și-o sâlință

Spre-a-ș' plini trupeasca trebuință.

Dar eu astă fireșe plecare,

Cu totul o stric prin lăcomie

Și fac pre om de-în urmă el n-are

Hotar în pofta sa. Iacă-o mie

De acolea să nasc fapte rele,

Tot fiice-a lăcomii ș-a mele.

Tâlhăria, furatul, votria,

Înșelarea, strâmba judecată,

Ucigării, vânzări, tirănia,

Fățăria, camăta cruntată,

Și pe rând faptele rele toate,

Mai vârtos ce trag spre bogătate.

Aurul acum stăpânește-în lume;

Prin acesta cumpăr eu toate

Inimile; cu mici sau mari sume

Neguțez tot feliu de păcate:

Cela-și vinde patria pe mită,

Cesta spre ucidere să-învită.

Papa vinde darurile sfinte

Pentru gălbănași, iar' patriarhul

Din Vizánt le cumpără-înainte.

Din episcóp pănă la eclisiarhul,

Toți își prevând cele cumpărate

Ce trebuiea să fie-în dar date.

Craii și miniștrii având sete

De-argint, ațâță războaie crunte;

Aurul ia cununa de la fete,

Sparge căsătorie și nunte;

În scurt, lăcomia nesătulă

Toate ce-s bune le-întoarce-în hulă.

Și cu-aceasta orbind eu prăsila

Lui Adam, o-întorc de la cărare

Bună ș'o duc pe-încet la topila

Noastră aici. Pre pământ, pre mare,

Mai toți muritorii despre mine

Cu-înaurite-s legați cătíne.

Iar în cât privește-ajutorința

Lui Mahomet și-a turceștii gloate,

Eu spun drept că nu-s în socotința

Lui Velzăvuv, dar' nice să poate,

O! hatmane viteaz, asta face

Care ne spui și, cum văd, îți place.

Lângă cine puterea și slava

Au rămas, hotărât lucru este.

Au gândești că Cel-de-Sus lăsa-va

Să săvârșim, cum grăiești, aceste?

Foarte te-amegești, de cu putere

Vrei a da turcilor mângăiere.

Ce-ajunge-oștaneasca ta-îndrăzneală

Asupra puterii înzăciuite!

Vitejia-înceátă-a fi de fală

Și faptele ei cele mai vestite

Să numesc oarbă numa dârzie,

Când lucrează fără-înțălepție.

Deci, împrotiva celui mai tare,

Nu vărtute, ci minte măiastră

Trebuie-a folosi. Mie-mi pare

Că nu cu vedită și buiastră

Tărie noi să dăm ajutare,

Ci pre-ascuns, cu multă supțiare.

Înși oameni prin noi să lucreze

Spre-a lor pierire necontenită.

N-ajută-acum armele viteze

Cum punga cu galbeni tecsuită

Aceștii, numa să fie plină,

Acuma toți oamenii să-închină.

În urmă rușinea mea să fie,

Deacă eu cu banii nu voiu face

Mai mult decât întru voinicie

Altòr a să lăuda place!"

Mamona fârșind, Asmodeu râsă

Și căutând împrejur așa zisă:

„Nu pentru că eu sunt logofătul

De taină-a mării-sale, dară

Pentru că mă țân șeretul

Cel mai mare-în astă neagră țară

Îndrăznesc a-mi arăta și eu

Adânc și măestru sfatul mieu.

Însă, mai nainte de-a răspunde,

Voiu să fac Mamonii o-întrebare:

Pentru ce să-însumeață și de-unde

Vin acele cuvinte sprințare

A lui? Drept ce-atâta să rădică

Socotind pre-alalții întru nimică?

Nu voi să-i întunec vrednicia,

Căci banii-au în lume căutare;

Dar' ce-ajunge numa bogăția,

De n-ar fi și-o vărtute mai mare

Cui ș-însă bogăție să-închină!...

Și-aceasta e mintea cu sfat plină!

Mamona cu banii face toate,

Dar' numa la cei cu lăcomie,

La suflete de-argint însătate,

Iar Mamona doar' încă nu știe

Că multe și mari trebi pe pământ

Nu să pot isprăvi prin argint,

Ci prin tehne-ascunse și înșelăminte,

Prin intrige, cu sfaturi viclene;

Ceste surpă și pe cel cu minte,

Ceste să-ajute-oștile-agarene.

Ș-acuș' vom vedea prin ispitire

Care știe mai bine-a gâcire."

Veliàl, ce peste politie

Are-în iad pază și priveghere,

Cel ce tot feliul de măiestrie

Lumească care domnia cere

E procopsit, fârșind Asmodeu,

Să sculă-începând cuvântul său:

„Adevărat! nu să-ar cădea mie

A mustra pe cei ce-au zis nainte

Doară cevaș' cam cu sumeție,

Dar', ca să-arăt cât poate să-alinte

Pe cineva iubirea de sine,

Voi mustra cu vedite pricine.

Fieșcare să lăudă-întru-ale sale

Și cu oareșcare micșorare,

Pe-ale altor socotind tândale;

Și toți vă-înșelați, precum îmi pare,

Căci vrednicia voastră-împreună

Iar' nu despărțită, să-áflă bună.

Voi sunteți naltele mădulare

Aceștii împărății de-aice;

Deci a voastră-împreună lucrare

Trebuie să-o ție, să-o rădice.

Zădarnică-i a voastră putere,

Deacă veți lucra cu-împărăchiere.

Deci socotind eu cele din lume

Care vă-aduce voao supărare,

Îm par ca nește deșerte spume

Și fumuri fără de flăcărare.

Pentr-aceasta-i și-a mea socoteală

Ca să nu ieșim noi la iveală.

Să nu ne-amestecăm la bătaie

Cu puterea noastră vederată,

Ci, mergând din odaie-în odaie,

Să vedem pe cine, ce desfată,

Și-apoi pe om în tot chipul rău

Să-l otrăvim în cugetul său.

Iar în cât e pentru Mahomet

Ș-a lui Vlad mândrie deșartă,

Eu am chieea de la cabinét

Și mai bine cunosc a lor soarte

Decât toți alții. Știu ș-acea bine,

Cui biruință-în urmă rămâne!

Intrigele sunt acum făcute

Tocma să piarză turcii războiul

Și să să vincă mii despre sute,

Căci lung nu va sprijini povoiul

Oștilor păgâne-o țărișoară

Când va fi să-întoarcă-adoaoară.

Iar' Vlad dintru a sa biruință

Nu poate trage nice-un folos,

Fiindu-i țara cu nepriință,

Dar' dintru toate mai vârtos

Pentru că din țările vecine

Într-ajutoriu nime nu-i vine!"

Velial fârși, dar Moloh încă

Rostul său după dânsul deschisă,

Moloh! fântâna cea mai adâncă

A desmierdării trupești, și zise:

„Nime pe-om așa supus nu ține

Întru rele năravuri, ca mine;

Știți voi bine că eu prin a mele

Măestrii lunecoase ș-ispite,

Măguliri, gâdăliri și momele,

Ochitúri, zâmbiri, glume-îndrăznite,

Pofte fierbinți ș-îndemnul trupesc

Acum toată lumea stăpânesc.

Tinerii mă poftesc cu-înfocare,

Bătrânii pe-ascuns îmi voiesc bine,

Fetele m-așteaptă cu oftare,

Neveste să topesc după mine,

Ba și călugărul mi să-îmbie

Pitulindu-mă-într-a sa chilie.

Deci nu precep ce-i aceastá frică

A voastră, temându-vă ca doară

Oamenii fiind făptură mică

Să nu să rădice-odinioară,

La-acătare spiță de mărime,

Cum voi ați fost întru cea nălțime!...

Gânduri deșerte! Doar' nice-a zece

Parte din făptura cea iubită

A lui Savaot nu va petrece

În grădina raiului slăvită!

Noi om avea partea cea mai mare,

Ș-aceasta-i destulă-izbândă-îm pare!"

Iar' Val, stolnicul mare ce peste

Mâncări și băuturi era pus,

„Adevărat (au zis) lucru este

Că n-avem să-așteptăm colo sus,

Oarecând ca să-ajungem la cele

Nalte lăcașuri mai sus de stele.

Pentru-aceasta și eu socotesc

Ca zădarnică toată cercarea

Vreunui războiu cu soiul ceresc,

Însă pe care-îl mâncă spinarea,

Cerce ș-a vedea din apucare

Că nu-i lucru lesne cumu-i pare.

Drept ce să ne pùnem fără treabă

La primejde? Să dăm și cumcă

Pre Mihail vom birui-în grabă;

Dară cel ce cu fulgere-aruncă

Nemuritoare! va răbda doară

Să vă-apropiați de nalta sfiară?

Un tunet! ca-în ziua cea-îngrozită

Când furăm surpați dintru nălție,

Și toți iacătă-vă-într-o clipită

Svârliți supt tartar!... ba cine știe

Câte mii de miluri mai afund,

Unde-acum nice dracii pătrund!

Pentru-aceasta cu Velial și eu

Depreună socotesc și deacă

Vreți doară-a cunoaște chipul mieu

Prin care suflete vânez, iacă

Vi l-oi spune: tot ce intră-în gură

Fără treabă și fără măsură,

Tot aceasta este de la mine;

Beția și grasa-îmbuibăciune

Sunt a mele și trag după sine

Trândava cu totul uităciune

De lucruri bune și cuvioase,

Fac minți tâmpite și trupuri grase."

În urmă Vélfegor vorbă-apúcă,

Stăpânul credințelor deșerte,

Zâcând: „Nu-l opresc eu să să ducă

Cărui i voia să să mai certe

Odată, dar mie la-împărțire

A fi cu dânsul nu-mi vine-în fire.

Eu mă sârguiesc în tot adinsul

Ca cea mai mică rază de lumină

Care-în om fu născută cu dânsul,

Să-o-întunec să nu fie sărină;

Ș-am făcut acu multe ispite

Cu tot feliu de-arătări măestrite.

Fieșcare crede în vreo lege

Care-o socotește preste toate,

Și tot însul prin minte s-amege

Sau lăturiș' din cale s-abate.

Așa-l întunec! de nice sâmte

Că-are vreo precepere sau minte.

Fanatismul și Suprăstăciunea,

Ceste-a mele doao slujitoare,

Toată-adevărată-închinăciunea

Dumnezieirii ceii făptoare

În schime-o prefac necuvioase,

Nevrednice, ba și rușinoase."

Sătana care cu suferință

Pănă-acum ascultă: „Tot viclene

(Zise), dar nu spre ajutorință

Grabnică oștilor agarene

Sfaturi mi-ați dat! Însă mie-mi place

Acum după gândul mieu a face!...

Deci tu, hatmáne, pasă ș-adună

Din cetele cele mai viteze,

Întru tot, o leghioană bună

Ce-are poruncii mele s-urmeze."

Aici tăcu Sătana și-îndată

Adunarea mearsă-împrăștiată.

Dar', ce mă tragi de guler, o musă!

Iarăș cătră d-alba țigănie!...

Care-acum ca și friptă de spuză

Nu știea de ce să să mai ție,

Că, cu toate sfaturile sale

Încă nu să pusese la cale.

Iar', dragă musă! scoate-mă-afară

Din boarta iadului puturoasă

Că, mă nădușesc de fum și pară

Și n-aș' vrea sufletu->l< aici să-mi iasă!

Mai bine slugă-în tindă de raiu,

Decât pe tronul iadului craiu!...

Apoi ți-oi cânta, de bună samă,

Și de biata noastră țigănie

Ce-acum n-avea nici carne nici zamă.

Nice știa de-astă nătărie,

Căci vrea cât mai curând să facă

Rânduială-în țara sa săracă.

Era tocma-în sfatul mai fierbinte,

Când Corcodel supărat aleargă

Și le spune-în puține cuvinte,

Ca de-acu nainte să să șteargă

Pe buze de bucate, și zice:

„Ședăți acum întinși pă burice!..

Sfătuindu-vă cu gura goală

Și pântece flămânde... Trecură

Babele cu colacii!"... Să scoală

Țiganii socotind că-i înjură

Corcodel, căci nu putea să creadă

Să fie-în bucate-atâta pradă.

Pe lăieți și pe goleți punea vina

Toate celelalte rânduite

Cete; și ca să le crepe splina

Îi blăstăma, că-au mâncat atâte

Clise râncede, mălaiu și zară,

Care-ar fi ajuns și pentru-o țară.

Tandaler, care-acum apucasă

Cârma de mult, strâgând să scoală:

„Mâncătoriu dă carne puturoasă,

Lăeț spurcat!... Asta nu-i tândală!...

Și foarte te-înșeli, de crezi tu doară

A te mântui cu vorbe-ușoare.

Pentru ce nu ne-ai spus tu din vreme

Cum că pă fârșit merge bucata?

Dar' lasă!-acuși, acuși tu vei screme

Toate ce-ai mâncat. Numai fi gata;

Acuș' vom alege pre-un mai-mare,

Ș-atunci va fi vai de-a ta spinare!"

Iar' Corcodel cu zâmbire-amară

Rânjindu-și dinții zise: „De tine

Nu mă tem eu niceodinioară,

Tandalere! Să-ți fie rușine

Odată-a grăi despre toți rău

Și-a te gânfa ca și broasca-în tău!..."

Aurariul tot să-înfocă și pusă

Mâna pe cioarsa ruginită,

O trasă cu iuțime nespusă

Și, de nu-l ținea într-acea clipită

Bălăban, doară atuncea ca napul

Cu floace cu tot îi tăia capul.

Însă golățimea-întărâtată

Multă-acuma împrejur să strânsese

Și era de bătaie toți gata,

Într-atâta treaba le-ajunsese!

Dar' deodată-auziră departe

Dobe, sorle ș-uiete mari foarte.

„Fugiți acu care-încătro poate,

Că iacă turcii vin să ne taie!..."

Strigară bătrânii cătră gloate,

Iar' de frică amurțita laie,

În loc de-a-ș' căuta-în grabă scăpare,

Sta fără graiu și fără mișcare.

Atuncea strigă cu voinicie

Tandaler, cât putu tare foarte:

„Toți în arme cu mine să vie,

Ori la biruință,-ori cătră moarte!...

Mai bine să murim pe-îndelete,

Decât să tragem foame și sete."

Prin aceasta bieții mai luară

Inimă țiganii, și-în puține

Ceasuri, după obiceaiu, să-înarmară,

Măcar că nu le părea prea bine

Și părea că inima le plânge,

Scârbindu-să de bătăi și sânge.

Dar' totuș' inimându-i din gură

Tandaler, nu-și arăta ei frica.

După ce-apoi înarmați stătură,

Părea că nu să tem de nimica;

Iară scoțind sabia din teacă,

Tandaler le spunea cum să facă.

„Căutați la mine! Luați aminte!

(Le zisă)-Acum voi sunteți armați!

Dar' trebuie-a socoti nainte

Pentru ce? Unde mergeți? Ce căutați?

Ca să nu ziceți mâne-poimâne:

Tandaler au lătrat ca ș-un câne!...

Copii vă cer dă mâncare

Și cătră voi cu lacreme strigă.

Aici nu vă este-altă scăpare

Fără la mălaiu sau mămăligă!...

Căci gura pruncilor din tăciuni

Nu să poate-astupa cu minciuni!

Cui dară-i voia să mai trăiască,

După mine vie-într-un noroc,

Numai trebuie să să păzască,

Cum l-au păzit mumă-sa dă foc,

Ca dând pă noi vreo străină gloată

Să nu steie cu gura căscată,

Ci, când oi striga eu de la frunte,

Toți în mâni să-ș' aibă-armele gata.

Și dă-ar hi vrăjmașul cât un munte,

Să dea pă dânsul dă-a dărămata,

Închizând ochii și dând pă moarte,

Cruciș' curmeziș', în toată parte.

Cu ochii-închiși e bine-a să bate,

Că nu cauți vrăjmașul în față,

Nici te temi dă-a lui înfricoșate

Arme sau și căutătură-îndrăzneață.

Nu vezi cine lângă tine pică

Și păn' la moarte nu știi dă frică.

Răcniți, chiuiți, strigați din gură,

Cât vă-a-încăpea pe grumazi de tare.

Asta-i încă-o bună-învățătură,

Că-așa să-îmbărbată fieșcare,

Iar' neprietenul să spăimântează

Ș-a să băga-în războiu nu cutează!"

Tandaler fârșind învățătura

Porunci să meargă după sine

Toți armații strigând: bura! bura!

Merg țiganii spre rău, sau spre bine,

Cu inima de frică-înghețată,

După Tandaler, ca după-un tată.

Cântecul a VII

Vlad pe-ascuns tabăra cercetează

Turcească.-Arginean la minte-ș' vine,

Apoi scapă cu mână vitează

Din mijlocul oștilor păgâne;

Vlad noaptea pe turci face năvală,

Sân Mihai frânge-a Sătanei fală.

Unde sunt vitejii cei din zile,

Eroii cei cu vărtute rară,

Carii-înlibovindu-să-în copile

Călătoriea întins din țară-în țară

Luptându-să cu lei și gligani,

Curățind pământul de tirani,

Ce nu răbda ca-asuprit să fie

Cel mai slab de cătră cel mai tare,

Neamuri întregi scotea din robie,

La nevinovați apărătoare

Mână dând, nice lua vreodată,

Nice poftea pentr' ajutoriu plată!

Ah! căruntă vechie cinstită!

Unde-s a tale sânte tocmele?...

Ce urgie-acum lumea-întărâtă

Ș-o-înneacă-întru cel noian de rele?

Perit-au credința cea bătrână!

Ah! lume-întoartă! vreme păgână!

Dar ce vinuiesc eu vremea? care

Nu lucrează, fără numa pate!...

Martoră fiind și mustrătoare

Faptelor noastre pre rușinate!

Acestòr, oame,-însuți ești de vină,

Ce-închizi ochii și fugi de lumină.

Ceriu-ți dede minte și vărtute:

Ceaia-întru-întunerec să-ți lumine,

Ceasta la nevoie să-ți ajute,

Ceaia să-ți arete rău și bine

Și cărarea cătră fericie,

Ceasta să-ți frângă lanț de robie!...

Iar' tu cu ceste daruri alese

Covârșești însuți a ta stricare;

Mintea ta lațuri neîncetat țese

Ca să te-încurce fără scapare,

Vărtutea-ți dai la tirani în mână,

Ca mai lesne-apoi să te supună.

Iar' aceștea te-apasă-în țărână,

Nici mai mult te lasă-în slobozie;

Cu râs amar vaietu-ți îngână

Și lanțuri a săruta te-îmbie.

Ah! și cine-apoi din asta poate,

Oame ticăloase,-a te mai scoate!...

Au doar' moleáța de-acum junie,

Ce n-au învățat alta nimică

Făr' a vâna după libovie,

A căuta la sabie cu frică,

Pe divan a trândăvi cu lene

Ș-a căsca gurile prin dughiene!...

A să-împodobi cu gingășie

Mai aleasă decât o femeie,

A-ș' răpune-în cărți toată-avuție,

Într-aceasta faptele să-închieie

A coconașilor cilibii,

A patrii noastre de-acum fii!

Acești numa știu între cocoane

Și din gură-a-ș lăuda hărnicia,

Iar' la fruntea vunii lighioane,

Unde-împroașcă gloanțele cu mia,

Vaileò , săracii! cum le-ar fi greață,

Cum le-ar fugi sângele din față!

Un coif în cap, o sabie-în dreaptă,

Inimă-în piept și scutul în stângă,

Cu vărtute și minte deșteaptă,

Aceste sunt care pot să frângă

Lanțul robii tale cumplite,

O, neamul mieu! de tot ovilite!...

Alta era junia română

Pe vremea lui Vlad-Vodă, ce frânsă

Tabăra lui Mahomet păgână

Cu vărtute și-în bătaie-adinsă,

Dar' au perit acea voinicie,

Și tu gemi supusă, Muntenie!...

Streinii veniturile-ți pradă,

Vându-te ca marfa prin dughiene!...

Ci, hoha! Să lăsăm această sfadă!...

Văd pe mulți că rădică sprâncene

Și mă tem ca necăutând la rangă

Să nu-mi puie musa supt fălangă.

De care Dumnezieu să ferească!...

Însă, doar' vor avea ei minte

Ș-or precepe-o glumă țigănească!...

Cu toate-aceste musa nu minte,

Ci numa cât are-o gură mare

Și câteodată-i pre cârtitoare.

Cum sunt femeile totdeună,

Când știu ceva despre oarecine,

Ar crepa pe loc să nu o spună

Încai la pretenele vecine,

Așa-i musa mea! de minte-ușoară,

Iar' de gură tocma ca ș-o moară.

Sultanul cu stúluri prăștiate,

Acum pănă su munți ajunsese

Robind orașe, târguri și sate,

Iar' șireagurile mai alese

Trimețind de-osăbi să cerceteze

Unde-s oștile lui Vlad viteze.

Așa făcând să precepu-în urmă

Că vodă cu războiu nu să-îmbie,

Ci din ascunsuri ieșind, o turmă

După-alta-i pierde cu viclenie.

Deci hotărî, ferind locuri strâmte,

De-aci să nu mai meargă nainte,

Ci întracelaș loc să tăbăreze,

Păn' muntenii sâliți de nevoie,

Sau la război ar vrea să cuteze,

Sau venind înșiș' de bună voie

Și cerând de greșeli iertăciune,

Pe sine și țara-și vor supune.

Rânduindu-și o tabără mare,

Oștile toate la sine trase,

Iar' la București înștiințare

Cu solii credințare trimeasă

Cumcă el vra pe țară să ierte

Și numa pe domnul rău să certe.

Aceste Vlad din limbe ș-iscoade

Înțălegând, toate bagă-în samă,

Cu multe griji dinnontru să roade

Și, măcarcă n-are el vreo teamă,

Totuș' mult să sfătuiește-în sine

Cum ș-ar tocmi trebile mai bine.

Un gând îndrăzneț îș pusă-în minte:

Sângur cu capul să cerceteze

Starea taberii turcești nainte.

Gând vrednic inimii lui viteze,

Dar' primejdios, iar' ce nu poate

Un suflet înălțat preste toate!

Scâmbându-și obraz cu măiestrie

Și chipul, ca prăvătariu să-îmbracă,

Ce din Vidin duce băcălie

La tabără, vorbind limba greacă.

Iar' de-aceasta la nime nu spusă,

Și dă cătră-ai săi pe-ascuns să dusă.

Într-acel chip iscodind el toată

Tabăra cum stă, din care parte

Mai lesne-ar fi năvală să bată,

Fără veste zări nu departe

Alergând norodul cu mirare

Și chiot de bucurie mare:

„Vlad Vodă! Vlad Vodă! l-aduc iacă!"

Iară Vlad fiind aproape caută,

Să tùrbură, stă și ce să facă

Nu știe, că în miejloc de gloată

Să-afla. El sâlea la larg afară,

Dar' gloata striga iară și iară.

Acum era de supt haină să scoață

Fierrul ascuns moarte să-și aducă,

Când zărește-o ceată călăreață

Ducând pe-un rob. Chiotul apúcă

De nou, ca mai nainte, și gloată

S-adúnă-împrejur nenumărată.

Atunci Vlad cunoscu sminteala

Și mestecându-să-întru mulțime,

De prilej luând nerânduiala,

De-acolea nepreceput de nime

Ieși la locurile știute,

Unde-l aștepta de-ai săi trii sute.

Însă robul acela să știe

Că-au fost Argineanul viteaz, care

După ce beusă-apă dulcie

Îndată-l cuprinsă-o tremurare

Și-înspăimat prin codru fuga-întinsă,

Cu mintea de buiguiri aprinsă.

Rătăcind apoi prin cea pădure,

A doao zi cătră dimineață

Timpină pre-un țăran cu săcure

Și purtând o prăjină pe brață:

Amândoi tocma era să iasă

Din pădurea cea nenărocoasă.

Cât voinicul din dumbravă-afară

Păși, iacă-începu-a-ș' vini-în sine;

Mintea i să-însărinează iară,

Toate i să par lucruri streine

Văzându-să-în stare nevoieșe,

Fără cal, făr' arme, făr' cămeșe!

„Ah! (strigă) tâlhari fără de lege,

Ce m-ați desarmat cu viclenie!

Necutezând cu mine de-a vă-alege

Cu arma-în mână de vitejie,

Suflete ticăite și mișele!

Deci ascultați cuvintele mele:

Ascultă, ceriule și pământe.

Ba tartárul negru-încă s-asculte

Că mă jur pe cele ce-s mai sfinte:

Din umeri mânile-mi fie smulte

Cu capul, din cap ochii să-mi sară,

De nu-mi voi izbândi pănă-în sară!

Nici un alt văștmânt, nici armătură

Pănă-atuncia voi lua pe mine,

Precum nici pâne, nici apă-în gură,

Păn' ce tâmpinând cete păgâne,

Pe cel mai harnic viteaz din ele

N-oi face jertfă mănii mele!..."

Iar țăranul auzind aceasta

Și căutând la voinicul, de frică

Ca doar' să nu-i facă năpastă:

„Voinice! (zisă)-astă săcurică

Poate pe drum îți va prinde bine;

Fiindcă n-ai altă armă cu tine".

La care-Argineanul căutând zisă:

„Prietene, ține-ți a ta unealtă!

Iară, de-ți este voia și ți să

Pare, cere-ași de la tine-o altă

Ceaia: Să-mi dăruiești cea prăjină

Care tu de-abea o porți pe mână!".

Țăranul voios prăjina dete;

Iară voinicul cu bucurie

O-învârte-într-o mână pe-îndelete,

Ca ș-un bețișor! apoi de-acie

Rapede pleacă pe drum nainte,

Multe cu sine-învârtind în minte.

Iară când fu cătră prânzul mare,

Oblicește venind de departe

O grămadă de păgâni călare,

Și fiindcă-alerga tare foarte,

Abia cum s-o facă socotește,

Călărimea iacă și sosește.

El deacă vede că sunt aproape,

Tocma-în mijlocul de drum să pune

Strigând: „Stați, voinici, că-aici-s groape!

Opriți-vă! țineți caii-în frâne!"

Turcii văzând astă-arătătură,

Oprind caii săi pe loc stătură.

„Care-i viteaz! (atunci el adaúsă)

Care-i vrednic armele să poarte,

La harț aici cu mine să iasă

Cu tocmeală ca după-a lui moarte

Armele și calul să rămâie

Ca un preț de biruință mie!...".

Caută păgânii și-încep a râde

De-o nătărie oarbă ca-această

Și că-un om sângur drumul le-închide!

Ba,-în loc de-a fugi, caută năpastă!

Iar' unul ce le mergea-înainte

Cu aceste-i răspunsă cuvinte:

„Feri, țăran mișel! Destul să-ț fie

Că-astă dată-ți dăruiesc viață,

Iar' de te vei mai arăta mie,

Ț-oi tăia, să știi, limba-îndrăzneață."

Și zicând spre dâns' calu-înțetește.

Argineanul stă, nici să clătește.

Atunci turcul aprins cu mănie

Lucind sabia vru să-i zboare

Capul, nici Argineanul să-îmbie

Mai mult, ci puindu-să la stare

De-a sprijini lovitura păgână,

S-ápără cu groaznica prăjină.

Ș-izbindu-i sabia-într-o lovită,

Alta-i întoarsă de-alaltă parte,

Cu mult mai amară și cumplită.

Cade turcul de grabnica moarte

Împresurat și mușcă pământul,

Iară viteazul iute ca vântul

Calul inimos de frâu apucă,

Sare-în oblânc ș-a hărțui-începe.

Turcii uimiți ca și de-o nălucă

De-abia vreme-avură-a să precepe

Că-aicia nu-i treabă țărănească,

Ci caută-în arme să să-ocrotească.

Toți pe dânsul dau și-l împresoară,

Iar el când s-apără, cand lovește,

Și toată lovita lui omoară,

Ș-așa să poartă de vitejește,

Cât din doaozăci care fusese,

Abia doi scăpară-în tufe dese.

Argineanul atunci să pogoară

Și luând arma celui pe care

Întii biruisă, de pe-odoară

Și veșmânt că-au fost de viță mare

Cunoaște. Le ia toate cu sine

Și să-îmbracă cum poate mai bine.

Luându-și și ceva de mâncare

Ce-află la trupurile căzute,

Iar' sui pe calul ales, care

Așa-l duce de ușor și iute.

Cât pare că nu merge ci zboară

Ș-ar fi-întrecut și pe-o căprioară.

Mergând oblicește lângă cale

O fântână. Frânt fiind de sete,

Deștinde și zios pe iarbă moale

Șezând aproape și pe-îndelete

Beù de saț și mâncă din cele

Pe la turci aflate bucățele.

Obosit de trude ș-ostănele

Ce de-oarecâteva zile pățisă,

Păn' socotește ceste și cele,

Iacă somnul genele-i închisă,

Iar calul, văzându-să făr' pază,

Când paște, cât caută și rântează.

Întracea păgânii ce scăpasă

De mâna lui Arginean vitează

Fugind, dederă de-o ceată groasă

Ce era mânată ca să vază

Locul împregiur să-ispitească

De-ar putea ști de-oastea romănească.

Spuind ei de tâmplarea-îngrozită

Și de voinicul fără de teamă,

Să meargă-în urmă-i apoi o-învită.

Acolea sosind bagă de samă

Că voinicul doarme fără de grijă.

Dau știre și fac semn să nu strige.

Apoi cu toți îl năpădire;

Care de mâni, care de picioare

L-apucă,-îl leagă și-l țin. Să miră

Argineanu trezindu-să: ș-oare

Aieavea sau în vis el privește?

De-abia să precepe, să trezește.

De trei ori scuturându-să frânsă

Legături, ca nește fire de-ață;

De trei ori mulțimea prejur strânsă,

Prăvăli cu puternice brață.

Dar' mulțimea pe el grămadită

Nu-i dă răgaz nice-într-o clipită.

Ci cu-îndoit număr și putere

Apucându-să-în urmă-îl supune.

Și după cum sigurința cere

Fierră-în mâni și pe picioare-i pune.

Așa legat apoi ca butuc

De-aci cu mare triumf îl duc.

Iară tabăra văzând că-o ceată

Întreagă pre un rob sângur duce,

Socotind că doară-i Vlad, îndată

Striga: „Vlad Vodă iacă s-aduce!"

De-aci să luasă cea strigare

Ce pe Vlad înspăimasă-așa tare.

Iar' deacă sultanului nainte

Pe robul viteaz dusără, caută

La el, nici crede cele cuvinte

Ce-i spunea turcii de lăudată

Vărtutea lui. Deci porunci-îndată

Să-l deslege, fierră să-i dezbată.

Apoi îl întreabă, l-ispitește

Cine-ar fi și de unde. La care

Voinicul nimica nu grăiește.

În zădar el cu rea moarte-l spare,

Că cela nice gura-și deschide

Și pare că de toți-și râde.

Mahomet atunci mănios foarte

Porunci să-l iaie și să-l ducă

La cea mai înfricoșată moarte.

Atunci Argineanul vorbă-apucă:

„Sunt român! Ș-Argineanu mă cheamă,

Om de credință și fără teamă.

Însă tu că ești sultan te-arată!

M-au prins adormit cu viclenie;

Deci, dacă mi-e să moriu, judecată

Alegerea morții lasă mie!

Oștean am fost ș-inima-mi poftește,

Deacă-am să moriu, să moriu voinicește!

Dă-mi calul ș-armele ce-mi luară

Tâlhărește,-apoi lasă să vie

Să le ieie, și mă lege iară.

De m-or prinde, vina mea să fie!

Atuncea fă cu mine ce-ți place,

Atunci strâmbătate nu-mi vei face!..."

Sultanul uimit de-atâta fală

Și sumeția fără de minte,

Făcu să-i deie, după tocmeală,

Toate-armele, calul și veștmânte,

Și-i zisă: „Poftesc să-ți meargă bine,

Ticăit, lăuduros creștine!"

Dar Argineanul suind călare

Ia sabia-în mână ș-o sărută,

Apoi zice: „Sultane! de-ți pare

Că-s nebun lăuduros, fă tute

Ale tale oști drumul să-mi ție!

Întracea-ți mulțămesc de-omenie!..."

Aceasta zicând calu-și înteață

Printre grămăzi de turci înarmate.

Ca ș-un taur sălbatec din lață

Când scapă, sărind surpă toate

Și calcă sau cu coarne străpunge,

Pe unde fuge, pe cine-ajunge,

Așa voinicul pe unde-aleargă,

Pe-ulițile taberii păgâne

Rumpe, taie, sfarmă, cale largă

Făcându-și. Nime drumul nu-i ține,

Că-așa merge cu năpraznă iute,

Cât nici pot cu fuga să-și ajute.

Nici unul dintre gonaci putură

Să-l ajungă,-așa rapede-l poartă

Calu-ușor, iar el strigă-,îi înjură,

Să taie din cooartă-în cooartă,

Care pe dânsul stau să să scoale

Sau nu-i feresc îndată din cale.

Păn' în urmă din tabără scapă,

Nici mai vede gonind după sine.

Deci s-oprește din fuga sureapă

Cu hainele de sudori pline,

De pulbere și sânge-împroșcat,

Cu trupul întreg, nevătămat.

Iară Vlad după ce mearsă

Din tabăra păgână turcească,

Toate oștile la un loc trasă

Dând porunci cum au să să păzască

La deobște năvală neașteptată,

Cum și dincătro războiu să bată.

Iar' când fu cătră-apusul de soare,

Când copacii umbre lungi aruncă

Pregătind murgitului răcoare,

Atunci oastea cu data poruncă,

Ieșind de prin locurile strâmte

În trei coloane mearsă nainte.

De trei părți avea să năpădească,

Apoi iar la un loc să să-adune,

Hotărât în tabăra turcească

Nelăsând turcii să să-împreune.

Merg oștile cu pasuri tăcute,

Fără-a fi de păgâni precepute.

Iar' când fură de șanțuri aproape,

Fără-a face gomot sau strigare,

Curând petrecură cele groape

Și ne-aflând vreo strage privitoare

Intră cu năvală-acoperită

În tabăra păgână-adormită.

Coloane de-aci-în părți să răvarsă,

Și fiecare pe unde trece

Păraie de sânge turcesc varsă,

Somn dulce mutând în moarte rece;

Nici altă s-auziea-în șetre vecine,

Făr gemetul morții și suspine.

Căci muntenii prin corturi, pre-afară,

Ce tâmpina, prăvălea-în țărână,

Tăia, junghia cu moarte preamară

Pre-adormiți cu deștepți împreună,

Pășind cu șireaguri închieiate,

Cu vatră-asemene făcea toate.

Ca droaia de lupi când apucă

La mandra cu slabe păcurele,

Și păstorii nu știu să le-aducă

Vreun ajutoriu, larg între ele

Face perire, ucide, strică ș-apasă,

Nici pe una neîncolțată lasă,

Așa muntenii-în oastea turcească

Purcegând din șatră în șatră,

Bieților nice să să trezască

Vreme lăsând, îi figea spre vatră,

De multă moarte cap le-amețisă

Și mâni viteze le drevenisă.

Iară deacă-în urmă să făcu știre

Că vrăjmașul tabăra-împresoară

Ș-a să face de turci înglotire

Începu, deodată răsunară

Din dosul tabării turcești mare

Búcine și dobe cu strigare.

Pentrucă din dos Vlad supusese

Oarecâteva-sute-înarmate,

Cu bucini, și dobe-în tufe dese,

Cu poruncă, când va-începe-a bate

Războiu, și ei să strige, să cânte,

Pe turci de doao părți să spăimânte.

Atuncea, (spun că) și-în văzduh să văzură

Cereștii călărași în veștmânte

Albe, în strălucită-armătură,

Mergând muntenilor înainte

Și hărțuind cu sabii de pară

Pintre păgâneștile ciopoară.

Turcii văzând ici vrăjmașu-în față,

Ș-auzind că-altul din dos năvale,

Cu droaia, făr' de rând și povață,

Să punea muntenilor în cale

Și să gătă de bătaie-adinsă,

Dar apoi inima li să frânsă.

Căci românii, dacă precepură

Că să face-în tabără mișcare

Cu musică și chiuitură

De războiu și de-oști ațițătoare,

Descoperind lămpadele-aprinse

Înnaințară-în șireaguri strinse.

Ca pârjolul ce-întii prin frunzare

Merge nădușit pe zios, cu mică

Flacără, iar după ce din rare

Tufe răzbi-în brădet, să rădică

Bobotind în văpaie,-apoi prinde

Vânt și-în urmă tot codrul încinde,

Așa muntenească-oaste-îndrăznită,

Ce păn acum furiș pătrunsese,

Deacă să vede descoperită

Făr' veste din întunerec iese

Și despre-osăbite părți s-arată,

Ca și când ar fi nenumărată,

Cu strigări adânci triumfătoare

Făcând asemene cu pământul

Toate. Iară turcii de groază mare,

Uitându-și credința și cuvântul

Care sultanului său dedusă,

Răsipiți fugea-în grabă nespusă.

Atunci o coloană ce-avea să-abată

La corturile Porții pre nalte,

S-urmeze după porunca dată,

Rătăcindu-să nimeri pe-alte

A pașilor, unde tăbărisă

Oștile din Asia trimisă

Care-a sprijinire nu putură

Năvala muntenilor iuțită,

Frânte cu cea dintii lovitură;

În zădar pașii strigă, le-învită,

Căci cu grămada pornite-în fugă,

Nici poruncă-ascultă, nice rugă.

Ba trag și pe cele-alte cu sine

În răsipă, să calcă, să strică

Oaste cu oaste și-ordii păgâne

Fug însuși de-ai săi de mare frică;

În zădar și sultanul de față

Îndeamnă, mustră,-arată ș-învață,

Cum în zădar și trimișii strigă

În toate părți că nu-i de-a să teme,

Că-i numa viclenie și-întrígă

Despre munteni, ce în scurtă vreme

Va ținea, numai ca fieșcare

Să steie, s-arete cutezare,

Că gloata-înfricoșată nu știe

De rămas, ci năbușește-afară

Din tabără, cu nerând și-în tărie,

Ca și când din munți unda pogoară,

Rumpe iazul, răstoarnă poprele,

Prevărsând lunca de bălțele.

Mahomet văzând aceste toate,

Izbânda-și uită, jeleà-l cuprinsă,

Mai vârtos că-auziea după spate

Ca când oști ar fi mai multe-ascunse,

Ș-acum nu caută numa să scape

Pe unde-i mai scurt, mai aproape.

În mijlocul unii groase cete

Cearcă a străbate-întracea parte,

Pe-unde să vedea mai cu-îndelete

Și pe unde era mai rară moarte;

Așa scăpă de-oștile române

Mahomet acoperit cu rușine.

Toată tabăra mearsă-în răsipă!

Cei scăpați fug fără contenire,

Morții zac, răniții gem și țipă

Iar' biruitorii cu îndrăznire

Strigă, să-îndeamnă și să-întărâtă

Și nu dau răgaz nici o clipită.

Întracea Sătana cu-îndrăzneață

Leghioana sa iacă sosește

Și pe turci fugari în groasă ceață

Învolgând de moarte-i ocrotește;

Spúmegă de ciudă și mănie

Pentru venirea sa cea târzie.

Iar' Mihail Arhánghel, întia

Cereștilor oștitori povață,

Zărind de parte cum vine-ordia

Dracilor învoaltă-în neagră ceață,

Tot cugetul Sătanei-înțăleasă

Și hotărî nainte să-i iasă.

Deci strigă-îndată: „la arme-afară!"

Și luându-și o ceată cu sine

Îngerească, cu sabii de pară,

Câteva tunuri cu fulgeri pline,

Tot feliu de-artelerie cerească

Ca pre vrăjmașul să biruiască.

Era de viață dătătoare

Cruci acolò și-evanghelii sfinte,

Moaște, metanii cu sărindare,

Posturi cu rugăciune fierbinte,

Miruri, paraclise, liturghii,

Canoane, aghiazme și tămâi.

Cu cestea purceasă făr>ă<zăbavă

Oastea îngerească la bătălie,

Cântând Troiții pre nalte slavă,

Și stând în față negrii ordie,

Armele nebiruite prinsă

Și de-îmbe părți războiul s-aprinse.

Sabii de pară nemuritoare

Lucind aducea nevindecate

Rane dimoneștilor ciopoare;

Cu fulgeru ceresc încărcate

Tunuri vocnea nestânsă văpaie

Ș-acu fierbea groaznică bătaie.

Neputând cumplita lovitură

Sprijini cetele-întunecoase,

Nápoi a să-îndupleca-începură,

Când Sătana ietăganu-ș' scoase

Și scrâșnind așa răcni de tare,

Cât păru că pământul trăcsare.

Năvălind apoi cu sâlnicie

Asupra șireagurilor sfinte,

Vru pre ai săi din fugă să ție,

Dar' nu mult putu răzbi-înnainte,

Căci îngerii, lui să-aruncă-în cale

Oprindu-l cu scuturile sale.

Iar' Arhanghelul deacă vede

Nebuna Sătanei cutezare,

Iute ca fulgerul să răpede

Și-atâta-i șterge-o palmă de tare,

Cât Sătana-i cade denainte

Ca fără suflet și fără minte.

„Nu-i vrednic un tâlhăroiu ca tine

Să-mi spurc armele nemuritoare!

Palma-i pentru proaste, de rușine

Suflete!" (zise) și supt picioare

Îl călcă. Ș'apoi cine știe-unde

Îl zvârli,-în nește peșteri afunde.

Atuncia și din artelerie

Începură-a-împroșca sărindare,

Sfeștanii, paraclise, tămâie,

Moaște sfinte ș-altele de care

Fug diavolii; iar apa sfințită

Ca povoiu mergea pe dânșii stropită.

Și iacă-oastea neagră-într-o clipită

Cu vaiet și multă zberătură

De tot în răsipă fu pornită;

Dracii care-încătro străbătură;

Undeva cercând cum să să-ascundă

Cu vreo mijlocire mai curundă.

Unii-intrară-în pământ, alții-în stânce,

Mulți în bălți încă să pitulară,

Prin râpe, lacuri, peșteri adânce;

Iar' o zătignită cetioară

Vrând a scăpa de-atâte nevoi

Să băgă-într-o cireadă de boi.

Mamona văzând aspra pălmită

Care Sân-Mihai Sătanei ștearsă,

Nu stete mai mult, ci-întro clipită

Pieri din șireag și iute mearsă

La oastea lui Vlad luând pe sâne

Chipul unei cătane bătrâne.

Pintre șireagurile gonace

Mestecându-să, strigă deodată:

„Fraților! ascultați, de vă place,

Ce socotesc eu! Iacă-împrăștiată

Fuge turcimea și-în răpezită

Fugă-anevoie va fi poprită.

Deci în zădar gonind după dânsă!

Ajungă dar că-a noastră vărtute

Puterea lui Mahomet înfrânsă;

Nu e de-a-l conteni-în fuga iute,

Că-oastei vrăjmașe-în fugă pornite

Trebuie-a zidi poduri aurite.

Pănă ce noi făr de răsuflare

Gonim pe fugari, alții bogată

Tabăra vor prăda și doar' care

N-au asudat în astă cruntată

Bătaie răpi-vor acei toate!

Noi om rămânea cu buze-umflate."

Aici tace ostașul ș-arată

Mulțime de bani cu lucruri scumpe,

Oastea la pradă-acum învitată

Să desface, rândurile rumpe;

Fieșcare merge-apoi de sine

Lăsând scăpare-oștilor păgâne.

Deci la ceialalți porunci trimite,

În urma fugarilor să meargă

Neîncetat, cu pasuri întețite,

Iară el în partea sa-încă-aleargă

Pe care-ajunge taie și bate

Și bieților purure stă-în spate.

Cum râul de munte primăvara,

Când în pripă neaua să topește,

Dintru nălțime urnind povara

Apelor, să varsă și bujdește,

Toate-înneacă, surpă și prăvale

Și nu-i ce să-l oprească din cale,

Așa Vlad neînvinsul să răpede

Și cu șireaguri nespăimântate

Frânge, taie ce nainte vede,

Surpă, răstoarnă, calcă, străbate,

Și nu-i vărtute, nice tărie

Să-l contenească sau drum să-i ție.

Dar ce folos de atâta vitejie,

Când scăpare avu mai marea parte

Prin a diavolilor măiestrie!

Totuș' a turcilor fu rea soarte,

Căci din tabăra nenumărată,

Abia scăpă jumătate de gloată.

Cântecul a VIII

Țiganii merg și neștiind unde

Să scape de-o nevoie, dau pe-alta;

Sătana-într-o mănăstire s-ascunde,

Vrând să bage pe frați întru balta

Necurăției; iar' Hamza-arată

Sultanului turcimea-înțăpată.

În zădar omenirea să plânge

Cumcă-a toate mari și mici greșele

Dracul poartă vina, care-împinge

Pe om la strâmbătate și rele,

Că cercând lucru-în amărunt bine,

Întia pricină din om vine.

Dacă n-ar dare-omul ascultare

La întia-îndemnătură drăcească,

Iadul, cu toată ceata sa mare,

N-ar nimeri ca să-l biruiască,

Dară noi lucrăm din voie-adinsă

Și totuș zicem: dracu mă-împinsă.

Vede lacomul scula străină

Și-îndată-o râvnește; dracu-învită

Apoi, și nu-i dă loc de hodină,

Iară el din ce-în ce să-întărâtă,

Pănă ce-în urmă pofta l-învinge,

Pănă de lucru străin s-atinge.

Deci pentru că râvni el îndată

Când văzu, nu este dracu de vină,

Ci voia lui spre rău adâncată!...

Pentru ce-omenirea nu-ș' alină

Întia porneală, ci-ș' arată

Plecătura-inimii vederată?

Copila ce vede-întii pe-un june

Frumos care drag inimii cade

Rușește-în față ca viu cărbune,

Ochi îi scripesc, suflarea-i scade,

Și iacă dracu de-aci precepe

Că ia pe fecior a dori-începe.

Apoi să fie cât de curată,

Dacă nu-și va lua sama bine,

Fugind ș-uitând pe-acel june-îndată,

O! câtă jele, câte suspine

Și câte fierbinți lăcrămioare

O așteaptă-în urmă să-o-împresoare!

Că diavolul apoi nu-i dă pace,

Ci-în cuget îi pune ună ș-altă.

Atâte-arătări viclene-i face

Pănă-în lațul său o vede-învoaltă,

Atâta lucră și măiestrește

Păn' sângur cu sângură tâlnește.

Călugărul încă joară curăție,

Iar deacă văzând el o femeie

Frumoasă venindu-i în chilie,

Și el, în loc ca fugă să deie,

Va rămânea cu dânsa-împreună,

Pierde-va și el a sa cunună,

Că diavolul îndată precepe

Cumcă fratele bucuros vede

Femei și-i suflă gânduri surepe;

Deci, pentrucă el fuga nu dede

Dintr' început, pe dânsul rămâne

Toată vina poftelor păgâne.

Nici pentru dievoleasca-îndemnare

De păcat poate să să sloboadă,

De-ar face cumva scandală mare

Sau tocma doar' mătanii cu coadă!

Și-în zădar zice: dracu mă-împinsă!

Căci pentru ce el fuga nu-întinsă!

Deci nici țiganii sunt fără vină,

Măcar și pe dânșii dracu-împinsă,

Căci ei dederă-întia pricină.

Arătându-și chief și voie-adinsă,

Cumcă-au inimă de-a să și bate

Împrotivă-a tot feliu de gloate.

Multă-acuma ei cale mersese

După Tandaler, buna povață,

Pe potecul unii păduri dese;

În urmă făcându-li-să greață,

Toți să-învoiră-acolo să mâie

Pănă cătră zorile roșìe.

Iar' Tandaler ș-atuncia-îi învață

Cum să face popas oștenește,

Ca să poată pănă dimineață

Durmi fără grijă. Rânduiește

Apoi împrejur străji păzitoare,

Ca vrăjmașul să nu-l împresoare.

Spre-aceasta el dintru toți aleasă

Pe cei mai îndrăzneți și mai tari

Și zisă: „Fiind pădurea deasă,

Au știm noi de nu să-află tâlhari

Întrânsa? Dăci voi să hiți cu pază,

Deschiși ochii având și minte trează,

Ca, de s-ar tâmpla și cea mai mică

Mișcare sau gomot, voi îndată

Să strigați din ce puteț, făr' frică:

„Stai! Care-i măi!" țiind arma gata

Ca, deacă nu vă-ar ști el răspunde,

Să-l puteți nimeri măcar unde.

Cuvântul între noi, ce să chiamă

De taină, să fie astezi: baros;

Deci luați acuma bine samă,

Ca, deacă la strigătul vârtos:

„Stai! care..." n-ar ști răspunde-or cine:

Baros!, să știți că vrăjmașul vine!

Deci îndată strigați de departe

Cătră-ai noștri: „La-arme, la-arme-afară!"

Iar' voi să vă-apărați păn' la moarte,

Ca să nu vă faceți de ocară."

Așa străjile-învățate bine

Să-împărțiră-în tufele vecine.

Drăgan care era mai viteaz,

Într-un măr să sui pădureț,

Călăban care n-avea bun plaz

Cu părul său cel tufos și creț,

Fiind mai tare din cei aleși,

Să vârî-între nește spini preadeși,

Iar' Șuvel după-un tufariu să trasă,

Păpuc încă să-ascunsă într-o boartă

A-unui fag, dar' nici alții să lasă

Așa numai pe nedejdea moartă:

Carii pe zios, carii pe sus, cată,

Unde-ocrotință frica le-arată.

Nu trecusă-un ceas și jumătate

De când tabăra în somn apucasă,

Când iacă vin din părțile toate

Vaiete, strigări cu larmă groasă

Și tocma-în cescuțurile scumpe

Prelina păusare le rumpe.

Căci cu toată-această pază bună

Beleaua vini ca și chiemată.

Întii lui Drăgan prin urechi sună

Ca când ar auzi ceva și iată!

Grohăind vrăjmașul și sosește!

Iar' Drăgan din inimă slăbește.

Mai vârtos oblicind că neștine

Sâlea cu mânuri și cu picioare

A sui pe măr, nici „vai de mine!"

Putu striga, nici „stăi!" și „care!"...

Că tot sângele-îi pieri din față,

Iar' ochi îi cuprinsă neagră ceață.

Știu că mulți așteaptă dintre voi

Cu nerăbdare, ca să le spun

Ce feliu de vrăjmași sau tâlhăroi

Au fost care-au făcut acel sun

Și cine-au fost îndrăznețul care

Pusă pe Drăgan întracea stare?

Cu adevărat Omir ș-alții poeți

De frunte-așa curund nu vă-ar spune,

Dar' eu, care-s dintru lăeți,

Nu precep atâta-îmbieciune,

Ci voi povesti lucru cum este,

Și vă-încredințăz că nu-i poveste!

Îmblând o grămadă de gligani

Încolea și-încoace prin păduri

După hrană,-ajunsă la țigani,

Și spăimântată de-atâte guri

Vorbitoare, cu mare grohnire

Păn' la mărul lui Drăgan fugiră.

Iar' un urs carele mai nainte

Sosisă-acolea și mânca mere,

Spăimântat de năvala fierbinte

A gliganilor, fără-îmbiere

Sări pe măr în sus, neștiind

Că-acolo era Drăgan păzând.

Drăgan săracul de cap amete,

Scapătă din creanga-în care șede

Și cade-ursului tocma-între spete,

Care pierzându-și cumpăna ș-dede

Peste cap cu groaznică sberare.

Gliganii dau fuga pe cărare.

De-atâta sunet și de năpraznă

Cele alte străji să-înfiorară,

Iar' ursul văzându-să de caznă,

Nici el, măcar mânios, de-astă-oară

Află de folos a rămânea-în loc,

Ci fugi ca și pârlit de foc.

Căci Drăgan care, prin o ciudată

Tâmplare, în zios căzând s-aninasă

Între doao crenge,-atunci deodată

Trezindu-să, gândeai că va să-i iasă

Sufletul, așa sbiera de tare,

Ca când toți turcii i-ar sta-în spinare.

O, câte minuni face-o tâmplare!

Iacă tocma-întracea-învăluială,

Străjile s-aud strigând: „Stăi... care!...

Care ești, măi!..." și gătând năvală,

Nu de voie bună, ci de frică,

Căci încă nu văzură nimică.

Dar peste puțin și pe dânșii iacă

Vine tot aceaiaș' belea neagră;

Călăban nu știea cum să facă

Ca să-și cruțeze viața dragă:

Ori la vrăjmaș afară să iasă,

Ori să șază-ascuns în tufa deasă.

Așa socotind, o poftă-îi vine

Să-și ivească capul puținel,

Ca să poată-oblici de la cine

Și de-unde-i larma, când și pe el

Nimeri-întețit, ca ș-o săgeată,

Un gligan din droaia spăimântată,

Și nimerindu-i printre picioare

L-ar fi dus doară-în spate cu sine,

De nu-l scăpa părul tufos care

Încâlcindu-să pregiur de spine

Îl trasă-înapoi, iar' el pe spate

Căzu, ca și mort de jumătate.

Atunci el crezu tare vârtos

Cumcă doar un turc de cap îl ține,

Și-începu a să cânta jelos:

„Váileo! váileo! săracu-mi de mine!...

Nu mă lăsați! Vai, dragă mămucă,

Nu mă lăsa turcii să mă ducă!..."

Așa plângând ținea ochii-închiși

Ca să nu-și vază cruda pierire,

Țipa și să văieta morțiși

Socotind că doară vor sosire

Ceialalți a lui spre-ajutorință,

Să-l scoață din mâni fără credință.

Întracea de-atâta strigătură

Tot codrul răsuna pe-împregiur,

Iar' ursul după cea căzătură,

Mănios și mormăind mur! mur!

Purcedea nainte prin desiș,

Căutând câteodată lăturiș.

Bietul Păpuc carele-ațipisă

În fagul bortit, atunci deodată,

Tocma-într-un ceas rău, ochii-ș' deschisă

Căci ivind urechea spăimântată

Din scorbură-afară, ca s-audă,

Și pe dânsul tâlni soartea crudă.

Fiindcă pe-acolea cătrănit

Ursul trecea-într-aceaiaș clipită,

Ș-oblicind capul din bortă-ivit,

L-apucă de cerbicea ticăită.

Vrând să-i smulgă cap din rădăcină,

Îl lăsă cu goala căpățână.

Și iarăș' apucând prin tufare

Dede de Șuvel cu barba creață,

Pe care-afla durmind în picioare,

Și luându-l frumușel în brață,

Așa-l strânsă la sine de tare,

Cât nici putu zice: „Stăi, măi! Care!"

Toate-aceste să făcea pe-o vreme,

Ș-întracelaș' ceas cela răcnește

Spânzurat, iară cesta-în spini geme,

Pe celalalt ursul nădușește;

Toate strigă străjile-împreună,

Pădurea-împregiur groaznic răsună.

Tandaler atuncea să trezește

Ș-auzind atâta ciorobor,

Strigă cât putu chiar țigănește:

„După mine-o luați pă picior!..."

Și strâgând aceasta fuga-întinsă,

Iar' după dânsul gloata să strânsă.

Dar' în loc de-a fugi într-altă parte

Întracolò mergea bărbătește,

Unde-avea nătăria să-i poarte.

Tandaler nicăiri nu să-oprește,

Căci acum își uitasă de toate

Și trápădă-înainte cât poate.

Luând așa fuga voinicească

Țiganii noștri prin cea pădure,

Ca pe vrăjmașul să nu tâlnească,

Mergea pe su poale de măgúre

După căpitanul său vârtos,

Păn' ieșiră la un câmp frumos.

Acolo Tandaler stete-în loc

Puținel, ca să să strângă toți,

Ș-apoi, iară să meargă-într-un noroc,

Căci pe câmp nu să temea de hoți,

Dară ș-acolea năpasta sare

Și li să pune tocma-în cărare,

Căci, după ce cătră miază noapte

Cetele-împrăștiate s-adunasă

Ș-a călători spre noao fapte

Pe câmpul de-alung ei apucasă,

De iznov și fără veste,-o mare

Să făcu-între dânșii turburare.

Și-ar fi dat fuga, de bună samă,

Ca și mainte laia vitează,

Dar' nu știea dincătro teamă

Le vine, ș-aștepta ca să vază

Încătro Tandaler o va rade,

Că-a fugi fără cap nu să cade.

Iar Tandaler de la frunte strigă:

„Stați, voinicilor, și dați pă moarte!

Iacă vrăjmașul va să ne-ucidă!"

Atunci cei de-aproape și de parte,

După-învățătura cea lor dată,

Toți închisără ochii deodată,

Ca să nu-și vază vrăjmaș' în față,

Și dederă-a chiui din gură

Ca și oastea cea mai îndrăzneață;

Apoi, după-aceaiaș' învățătură,

A lovi-începură pregiur sine

În toate părți cum putea mai bine.

De-aș' avea piept vârtos ca de-aramă

Și glas mai mare de-un bou de baltă,

N-ași putea cânta, de bună samă,

Cum să cade, bătălia naltă,

Care negrul norod aici fece,

Că (spuiu drept!) peste putere-mi trece.

Acum la rândul întii bătaie

Să-începusă groaznică și tare,

Că Tandaler cu ochii închiși taie

Despre toate părțile, ș-îi pare

Că el cu a sa vitează spată

Oboară tot câte trii o dată.

Toți țiganii-acum oștea de-aproape

Și-închizând ochii dă bărbătește:

Unii mergând orbiș' cădea-în groape,

Alții pășind nainte muțește

Cu armele sale-împoncișate,

Să trezea prăvăliți pe spate.

Spre nenoroc țiganii dedusă

Pe cireada de boi îndrăcită

Care, cu răpezie nespusă,

De diavoli fiind povățuită,

Așa lovi pe dânși cu iuțime,

Cât prăvăli multă golățime.

Tandaler gândind că-i oaste, foarte

Vitejește-învârtea arma-în mână,

Ș-acuma-ș uitasă și de moarte

Când, iacă, răsturnat în țărână

Într-o clipită el să trezește

Măcar că să bătea voinicește.

Pentrucă dând el orbește,-ajunsă

Pe-un taur moldovenesc de munte,

Care de-a sa parte-încă-i răspunsă

Cu doao tari dovezi ce-avea-în frunte,

Cu care-așa-l zvârli cătră stele,

Cât gândeai că-l poartă dintru ele.

Căzu viteazul. Supt el pământul

Să cutremură, iară cel tare

Suflet a lui părea că din frântul

Trupșor acuș', acuș îi sare;

Îndată pe nas îl năpădi sânge,

Iar' de durere nici putu plânge.

Măcarcă-acum vitele-înspăimate,

Fuga luând, dosul întorsese,

Totuș' murgele viteze gloate

Cruciș' împărțea lovituri dese;

Sâmțind apoi mulți că-în vânt loviră

Începură-a clipi câte-o țiră.

Gogoman încă să stânginisă

Așa de bine și cu mănie

Ca să taie-în turci ca și într-o clisă,

Dar, precum istoria ne scrie,

Mergându-i în deșert lovitura,

Căzu pe față și-îș' rupsă gura.

Îndată pe dâns' mai mulți grămadă

Unul pe altul împiedicați căzură;

De-aci să-începu-între dânșii sfadă,

Cunoscându-să pe graiu și făptură;

Deschizând apoi ochii mai bine,

Vedea fugind gloatele străine.

Atunci Hărgău cel cu gura mare,

Care dintru toți pe-aceaia vreme

Striga, zbiera, chiuia mai tare;

„Stați, măi! (strigă) că nu-i de-a să teme!

Stați, voinicilor! (adausă iară),

Iacă vrăjmașii să-împrăștiară".

Toți atuncea țiganii căutară

Oare-adevărat Hărgău le zice?

Fața le era ca galbenă ceară,

Iar' inima su piepturi voinice

Încă ș-acum le tremura foarte,

Măcar vedea vrăjmașul de parte.

Lung steteră ei, privind încoace

Și-încolea, de nu mai vine iară

Protivnicul, însă văzând pace

În toate părți, să mai îndemnară

Și prinsără-a să-întreba-între sine

Cum s-ar cădea să facă mai bine:

Adecă-ori să-întoarcă iar acasă

Cu gura goală, fără bucate,

Ori să rămâe.-În urmă s-aleasă

Cumcă, după ce vor fi-îngropate

Trupurile celor morți, să fie

Slobod fieșcui a merge-unde știe.

Atunci Tandaler de gios să scoală

Și zise: „Ian ascultați voi pe mine,

Voi, carii vreți la muieri în poală

Să-alergați, și voi, la care spine

Încă-în picior n-au întrat ca mie,

Să vă sature de bătălie!

Dăci să ne tragem la ha pădure,

Să fim ascunși, nevăzuți dă nime,

Iar' de-a vrea Guladèl să să-îndure

Mâne și dă-a noastră țigănime,

Socotesc c-om afla dă mâncare,

Că mie d-ahasta m-i mai tare".

Sfatul acesta tuturor place,

Toți în pădure descălecară,

Dară focuri să temură-a face,

Ca să nu-i afle vrăjmașul iară.

Toți cugetând ca porcu la ghindă,

Adormiră cu gura flămândă.

Dar', precum spune cartea ciorească,

Nici un suflet pieri-într-acea noapte

Din viteaza gloată țigănească,

Numa răniți fură cam la șapte.

Creadă cine cum vrea, eu nu cred,

Măcar că scris pe hârtie văd.

Abia zorile peste hotară

Gonind întunericul trecusă,

Abia și soarele-întorcând iară

Strălucisă cu raze neapuse

Vârvuri de munți, de dealuri și stânce,

Apăsând negura-în văi adânce,

Când voinica lui Tandaler ceată

Să trezi și la câmpul de-asară

Socotind puținel să să-abată,

Întracolò drumu-și luă. Dară,

Nu știu cum, spre norocul mare

A ei, să rătăci din cărare

Și ieși din codru de-altă parte,

Într-altă câmpie desfătată,

Dar' cu mulțime de trupuri moarte

De oameni și de cai sămănată,

A voinicii sale dovadă.

Să miră ș-abia poate să creadă.

Iar' deacă-începu cu fală-a spune

Fieșcare vitezele sale

Fapte de ieri, nu mai fu minune,

Socotind ei că cu vorbe goale

Nu să pot ucide-atâți, dar' nice

Era ceva împotrivă-a zice,

Căci ieșind ei din pădure-afară,

Tocma-în cea câmpie nimerisă,

Unde Vlad Vodă pe turci asară

Cu multă putere năvălisă.

Lor de-aceste neștiind le pare

Că-înși au făcut biruința mare.

Dar', ce noroc!... Nu departe, iacă

Dédere de lucruri și mai bune,

Adecă de tabăra bogată

Ce-o părăsisă-oștile păgâne

Când fugind cu sufletul sărac

În pripă, lăsasă toate de jac.

Ihu! prihuhù!... cu toți deodată

Ei a striga ș-a juca-începură,

Ș-a căra din tabără bucată,

Tot feliu de armă și mundură,

Cai, boi, berbeci, cămile, fărine,

Urez, pește, zahăr, orz cu pâne.

De-aci la țigănie acasă

De grabă-întoarsără ducând prada,

Voioși de bătaia norocoasă.

Dar' chiotul pe cale și sfada

Un mil de loc să-auziea-împregiur,

Căruțele răsunând dur! dur!

Lăsămu-i să meargă-în bună voie,

Că noi mai avem a spune și de-alte

Adecă, scăpând de la nevoie

Fața Mării sale prenalte,

Domnului Sătănii, ce mai fece

Și cum hotărî vreme-a-ș petrece.

După ce el din aspra căzută

Abia să trezește și să scoală,

Acum gândul de războiu îș mută

Rușinându-l nebuna sa fală,

Ș-un cuget ciudat îi vine-în fire

Ca să să-ascundză-într-o mănăstire.

Știind el acum de multă vreme

Că frații călugări în chilie

Au primit Pisma, fără-a să teme,

Iar' Pisma, iubita lui fie,

Au născut acolò depreună

Fățăria și Vrajba nebună,

Luând chip de tânără copilă,

Stete Fățarnicul la portiță,

Rugându-să de-ajutoriu și milă.

„Fiind eu (zisă) de bună viță,

Turcii păgâni năpădind asară

Frați, surori și părinți îmi tăiară;

Numa eu scăpai, nefericită,

Prin a-întunerecului scutință;

De foame și trapăd obosită

Toată noaptea cu mare sâlință

Rătăcind mă-învârtii prin pădure,

Păn' sosii la ceste ziduri sure.

Deci, deacă-aveți inimă creștină,

Scăpați-mă de moarte ș-urgie,

Dați-mi să moriu încai fără vină

Decât încăpând eu la robie

Să-mi pierd curăție și viață.

Ah! jelnică soarte și scârbeață!"

Cu lacremi, aceste mincinoase

Zicea suspinând, iară monacul

Portariu privind la dânsa-și uitasă

Metanele, ceasuri și condacul:

Căuta la păr slobozit pe spate

Și la sânul gol de jumătate.

Înțălegând bătrânul părinte,

Egumenul Gherontie,-îndată

Porunci să i-o-aducă-înainte,

Zicând că măcar că este fată,

Totuș' cinul la-întâmplări de-aceste

Sloboade să-intre-în chilii neveste.

După ce de-amărunt cercetată

Fu copila, bătrânul o dusă

La o chiliuță sângurată

Ș-o-încuie, dar' nimărui nu spusă,

Temându-să doar', cine știe,

Să nu să tâmple vro nătărie.

O, să știi pe cine-închizi aice,

Drăguț Gherontie! câte ciude

Te-ar împresura și ce ai zice?

Însă-acum aș pofti eu un jude

Cu minte și fără părtenire

Să meargă cu mine la mănăstire,

Ca privind la frumoasa copilă

Însuș, după drept, să hotărască:

Oare putea-va scăpa de sâlă

Și de năpasta călugărească,

Întreagă și cu totul curată

Această fecioară-împelițată?

Eu zic că nu!... Și cum să arată

Din poveste, nu zisăi minciună.

Dar' cine-ar fi socotit vreodată,

Judecând cu socoteală bună,

Ca diavolul pentru pocăire,

Și el să să bage-în mănăstire!

Ajunge-atâta că coconița

Prilostită,-așa fu bunișoară,

Cât, de n-ar fi sosit Măgărița

Ducând pe sfântul înapoi iară

Tocma pe-aci, călugării doară

Pentru dânsa-ar fi fost să să-omoară.

Călugării o ochisă bine

Și toți zisără: „Ce fată frumoasă!..."

Dar' cei mai mulți socotea-întru sine:

„Ah! să nu am pe mine-astă rasă!"

Așa gândea, vorbea pănă-în sară

Prin chiliuțe cum și pre-afară.

Dară când fu pe la miază-noapte,

Vicleanul nevăzt pretutinde

Îmblă și fiește cărui șoapte

În vis pofte rele și-l încinde;

Copila-arătându-să-în chilie,

Pe fieșcare chiamă și-îmbie.

Gorgónie,-unul mai cu-îndrăzneală,

Care nu putea s-adoarmă-asară,

Invitat fiind curând să scoală

Și să duce după cea fecioară;

Ea merge-înnainte numa-în iie,

El după dânsa, păn' la chilie.

Pe-întunerec și fără lumină

În chilie fiind, cearcă, caută

Desfătata lui Adam grădină,

Pretutindene; în urmă iată

Nimerește pe-un pat, iar' supt țoale

Pipăind, dede de viu și moale.

Copila-îi pare că zace-întinsă,

Ba și că-l cheamă-i să nălucește.

Cuviosul părinte s-încinsă

Ca focul când cineva-l zâdărăște.

Ș-acum să-înflasă să cânte-în dude,

Când iacă-ușa scârțâind aude.

Un trópot de-om pe furiș vine,

Oblici Gorgonie săracul,

Și fiind el inimos în sine,

Cât nu s-ar fi temut nici de dracul:

„Cine ești? Om, diavol sau nălucă?"

(Strìgă) și-întruna de piept apucă.

Ghierman chielariul era, pe care

La poprita dusese chilie

Tot aceaiaș' poftă și tâmplare.

Ghierman la răspuns mult nu să-îmbie,

Ci-îndată-i răspunde cu-o pălmită.

Diavolul pe-amândoi întărâtă.

Iar Varlám, ce numa cât sosește;

Pe-întunerec mergând dă pe dânși

Și câtu-s de lungi îi prăvălește.

Pănă-s aceștea-în luptă cuprinși,

Iacă Ștefan, Iosofát, Nichita!

Pe-un după-alált aduce ispita

Gorgonie pe chielariu supusese

Ș-acu să-începea de-a scărmănata.

Ospătându-să cu pugnuri dese;

Nichita-încă era de harț gata,

Când lovindu-să de niște lade

El încă peste ceialalți cade.

Chelariul apucând răsuflare

Atunci, să zvârgoli cu putere

Și de-abia să rădică-în picioare;

Dă să fugă și spre ușă mere,

Dar bucnește-în cap ca ș-un berbece

Pe Iosofat și nu poate trece.

Atunci el tinde mâna să vază

Cine iarăș' în drum i să pune?

Lui Iosofat ochii scânteiază,

Amețit cade!... Ce voi mai spune!

Chelariu-în locul cestui apucă

Pe Ștefán vrând cu sine să-l ducă.

Gorgonie pe Varlam săracul

Ucidea, iar' chielariul de gușă

Sugruma pe Ștéfán; și boleacul

Iosofat dându-și cu ceafa în ușă,

Amețit zăcea ca-unu ce moare,

Și numa cât bătea cu picioare.

Așa fu priveliștea când iacă

Ușa fără veste să deschide,

Chilia cu lumină să-îmbracă.

Vede-atâtea măscáre ș-obide

Bătrânul Gherontie; să miră

De-unde toate aceste să scorniră.

„Bogorodță, spasi ns! (zisă),

O, fiilor! dar ce-i aceasta?"

Fata cu tot să descoperisă,

Zăcând ca și la nuntă nevasta.

Spre mai mare scandală ș-ispită

Marghioala să făcusă-adormită.

Bătrânu-într-acea nerânduială

Nu știea ce-întii ar fi de-a face:

Ori să-acopără-a femeii sminteală,

Ori pe frații luptători să-împace!...

Și lung stete cu mintea-îndoită

Ș-ochii-înfipți la beleaua golită.

Tocma pe-acolea-într-acea minută

Sân Spiridon întorcând acasă

Trecea care, comedia slută

Văzând, pe deasupra lor trasă

Cu degete sfinte-un de semn de cruce

De care fug, pier toate năluce.

Și iacă,-o minune! fata piere

Ca năluca din ochi, iară frații

Ca când n-ar avea nici o putere

Slăbesc din mâni, și răsturnații

Să scoală mirându-să de-aceasta,

Iar' mai vârtos cum pieri nevasta.

Toți cu Gherontie împreună

Cunoscură cumcă-au fost ispita

Sătanei pe dânși, de samă bună,

Pentru că și fratele Nichita

Povestea cum că dracu nu-o dată

I s-au arătat în chip de fată.

Musă, ian pleacă-ți cântare lină

Și spre-a turcilor împărat mare,

Ce cu foarte mică-oaste păgână

Nu să grijea numa de scăpare;

Ce mai păți-în fuga răpezită,

Ce făcu și cum i-au fost ursită?

Sultanul care-acum să tăiasă

Cu puținei prin oastea română,

Jelindu-și soartea nenărocoasă,

Fuge pe unde nevoia-l mână;

În urmă,-obosit, neștiind unde

S-află,-în codrul de-aproape s-ascunde.

Și din puțini care-i rămăsese,

Călărași în toate părți trimisă

Ca mai vârtos cele mai alese

Oști călărețe să fie-oprite,

Iar' el într-acea frânt de-ostăneală

Vru puțin să-odihnească-în tihneală.

Abia, răpăusă jumătate

De ceas, când îi curmă-odihna lină

Un glas de-om, care-inima-i străbate:

O umbră-în văzduh, plânge, suspină.

Sultanul atunci capu-și rădică

Și privește, dar cuprins de frică,

Fața cu scârbită îngrozire

Întoarsă de la vedere-amară,

Căci s-arată-în văzduhul supțire

Hamza, pe care-în trecuta vară

Vlad pedepsi cu moarte sureapă

Făcând să-l tragă de viu pe țapă.

Cu față cruntă și-împănginată,

Cu ochii-afundați, barbă sperlită,

Acela-în văzduh acum s-arată;

Pe Mahomet cu degetu-învită

Și cheamă să meargă după dâns;

Sultanul îi urmează-într'adins.

Nu mearsă doară pasuri trei sute

Umbra, ș-întinzând mâna i-arată

Un loc, apoi din ochi piere iute.

O! vedere tristă-înfiorată!

Aici sultanul nenumărată

Gloată turcească vede-înțăpată!...

O poiană era-împregiur doară

De trei sau patru miluri aproape,

Cu dumbravă-încungiurată rară,

Iară-întrânsa mii de mii de țape,

Des lângă-olaltă s-afla-înșirate,

Cu trupuri musulmane încărcate.

Sultanul de scârbă și de greață,

Din inimă slăbind și picioare

Amete de cap, cade pre față

Și, de nu era sârguitoare

Grija-unui slujitoriu credincios,

Doară nu să mai scula de zios.

Acesta-l trezește și-l rădică,

Apoi luându-l de susuoară

De la locul cel fără ferică,

Îl întoarce la patul său iară;

Cu leacuri stomahu-îi întărește

Și cu dulci cuvinte-l mânguiește!

Biruit în urmă de mâhnire,

Un cuget cumplit în minte-i vine:

Să-ș' rumpă-a vieții sale fire:

„Ha! (zisă foarte scârbit în sine).

Mahomet învins!... Mahomet!... care

Fu nebiruit pe-uscat și pe mare!

Și cutremur a trei părți de lume,

Acelaș' Mahomet acum de-o mică

Oaste-învins, pierde slavă și nume!

Ah! nu fie-așa! nici să să zică

Cândva că biruit de-oarecine

Au fost, ci sângur de sine!...

Nici va fi ca vreo dreaptă străină

A custării să-mi rumpă doar ață,

Eu însumi urgisita lumină

Stângându-mi voiu să ies din viață."

Aceasta zicând el cu duioasă

Tânguire cuțitul său scoasă

Și era gata să să străpungă

Când unul dintre trimiși sosește,

Că-acuș nește cete vor s-ajungă.

Prin aceasta lui inima crește

Și părăsindu-și gândirea slabă,

Cătră Dunăre ia fuga-în grabă.

Cântecul a IX

Boierii necredința-și arată;

Sultanul pe-un alt vodã numește;

Țiganii la nuntă sã desfată,

Unde Parpangel le povestește

Cum el prin o tâmplare nespusã,

Trecând prin iad, păn la raiu să dusă.

Deacă Vestea-în Târgovești ajunsă

De-a lui Vlad înaltă biruință,

Cum el oastea păgânească frânsă,

Boierii cei fără de credință

Ce cu turci avusă mestecare,

Făcură-între sine divan mare,

Sfătuindu-să pentru domnie

Și cum ș-ar drege treburile bine,

Ca de-a lui Vlad să scape mănie,

Nice să-încapă la mâni străine,

Mulți în multe chipuri, socotele

Arătându-și și bune și rele.

Atunci Dănescul rostu-și ațâță,

Și fiind bogat, de naltă viță,

Auz la toți află și credință.

Iar' după ce la divan să-așază,

În chipul următoriu cuvântează:

„Măcar cum cinstiți boieri! vă pare

De-această biruință frumoasă,

Dar' eu socotesc făr' apărare

Cum că ne-așteaptă soarte jeloasă

Ș-amar în urmă!... Mila cerească

Deie, ce zic să nu să plinească!...

Am învins adecă!... Turcul fuge,

Vodă triumfă, muntenii saltă

Și gătesc păgânilor lănțuge,

Adevărat! biruința-e naltă!...

Însă, cu toate-aceste privele,

Într-alt chip sunt cugetele mele.

Voi știți câtă greutate trage

Țara de oștile-însuși a noastre,

Iar' când de războiu bucinul rage,

Nice poate cineva să-ș' pastre

Averea sa, nici dulce viață,

Fieșcare-și poartă capu-în brață.

Așa trăim de câțiva-ani încoace,

Tot întru bătăi primejdioase:

Tinerii ni se stâng, țara zace

Pustie, numa cu stârvuri ș-oase

Sămănată. Și dintru-a cui vină?

Cine-i acestor toate pricină?

Vlad Vodă din trufie deșartă

Și din ura lui Mahomet privată,

Asupră-ne pre păgâni întartă;

El apoi cu firea ne-alinată

Tinerimea la pierire bagă,

Iar' la primejdie țara-întreagă.

Nu-mi zică nime că-a lega pace

Cu păgânul mai rea treabă este,

Fiindcă de multă vreme-încoace

Credința nu-și ține, și de-aceste...

Că-în zădar îl vinuim, și doară

Vina pe noi înșine pogoară.

Cine-aleargă la turci cu făgadă

Ca, deacă-l va pune la domnie,

Țara-i va supune, și-în dovadă

De plecare, cu haraci îmbie?

Românu!... Cine patria sa vinde?

Românu!... Cine a vrăjbii foc aprinde?

Cine-ajutoriu de la păgân cere

Făcându-l hotărâtoriu și jude,

Iar' el răzămându-să-în putere,

După ce sfezile noastre-aude,

Celuia face dreptate, care

I-au dat făgăduință mai mare?

Ce folosu-i acum a să pune

Împrotiva celia putințe

Cării toată-Asia să supune?

Nici zece de-aceste biruințe

Ajung a ne pune-în ocrotire

De toată temerea-întru vinire.

Sultanul pănă la primăvară

Cu mai mare-oaste decât aceasta

Asupra noastră va-întoarce iară,

Și cine-împrotivă-i atunci va sta?

Și-unde este scris că totdeuna

A noastră va să fie cununa?

O dată numa!... sângur o dată

Deacă ne va fi fără priință

Norocul schimbaciu, iacă surpată

Țara din temeiu! Nici e putință

Ca vreodată să să mai rădice

Sau s-ajungă zile de ferice,

Ci va rămânea de tot supusă,

Ca și bulgărimea cu Sârbia

Ș-alte robite țări"... Abia spusă

Dănescul aceste, când solia

De la fratele lui Vlad sosește

Și cătră strânșii boieri grăiește:

„Sultanul prin mine vă trimite,

O, boieri cinstiți, pace, iertare!

Afla-veți aceste-adeverite

Ce vă spuiu cu gura, și-în scrisoare

(De cumva vorbei mele n-eți crede),

- În acest ferman", și fermanul dede.

Acolo-împăratul țării pace,

Iar' celor care a lui Vlad parte

Lăsând, la dânsul să vor întoarce,

Iertare de robie și de moarte

Făgăduia voind ca să fie

Pus un frate-a lui Vodă la domnie.

Această solie fu primită

La toată boierimea, ș-îndată

În toate părțile fu vestită,

Cu porunci ca țara să să-abată

De la Vlad și să nu mai primească

De la dânsul poruncă domnească.

Apoi la sultanul cu plecare

Trimisără-o de frunte solie

Să s-închine, să-ș' ceară iertare,

Și rugându-să ca la domnie

Pe-acel să puie Poarta nălțată,

Care-a fi mai vrednic să-l socoată.

Hăi, dragă musă! iară te-apucă

(Precum văd eu) strechia spulbărată!

Și va doar' undeva să te ducă

Iarăș' la vreo tâmplare ciudată,

De șagă sau bătaie necruntă

Sau poate că și tocma la nuntă!...

Deci, dacă-i așa, mai bine-abate

La vesela noastră țigănie

Ce-acuma prisosind cu de toate

Tăbărea la Spăteni, pe câmpie,

Bea, mânca, juca zile de vară

Întrege, din zori pănă în sară.

Parpangel încă să cununasă

Și fără de popă cu Romica.

La nuntă pe-o doao zi chemasă

Pe toți cei de frunte și voinica

Lui Tandaler oaste, de-azi pe mâne

Toate gătind cum să cuvine.

Încă soarele nu răsărisă

Când era toate gata de nuntă:

În oale fierbea curechiu cu clisă

Râncedă și cu ceapă mănuntă;

Fierbea și-alte mai multe bucate,

Dar' cine le va număra toate!

Iar' când răsărea frumosul soare,

Era și mesele-întinse toate:

Într-un blid mămăligă cu moare,

Într-altul fălci de porc afumate,

Apoi curechiu fiert cu râncezeală,

Ciuci, lapte acru, păsat, cricală...

Așa sta întinse toate bucate

Pe țelina verde și ierboasă,

Denaintea șetrii desfătate;

Toți oaspeții ședea ca la masă,

Numa Dârloiu ce era nun mare,

Stând ura și bea tot din picioare.

Iară ceaialaltă tinerime

Juca și cânta pe lângă laută;

Ba și coapta la cap bătrânime

A sări să-îndemna câteodată

Și mânea cu tinerii-împreună,

Toată zioa și noaptea pe lună.

Mitrofan, poetul cel de frunte

Și vestit de pe vremile-acele,

Care la cununii și la nunte

Făcea stihuri și bune și rele,

Scornisă, pe gustul lui Nason,

Mirelui un epithalamion,

Cărui dascăl Chiriligordon

Au scos un viers lin din psaltichie

Alcătuindu-l după canon,

Iară Neanes pe podobie

Îl cânta nuntașilor voioși

De vin, și sătui de cârtaboși.

Hârțoaga Zănoaghei chiar ne spune

Din fir în păr, câte-au fost cântate.

Scrie că Neanes avea strune

De mătasă pe ceteră-încordate

Și cum că șezând pe-o nocovală.

În acest chip el cânta cu fală:

„Tânăr vânătoriu, de mult fără sporiu,

După-un drăgălaș vâna sobolaș.

De-ar fi și să moriu! (zisă vânătoriu)

Drăguț sobolaș, ți-oi da de lăcaș.

Haida hăi, căpăi, hai la la, hăi hăi!

Prin desiș pe căi, hăi la la, căpăi!

Așa din zori cu multe sudori

Tinărul gonea, cu o săgețea

Pintr-un făgețel, sobol mititel,

Ce-încoace-încolea fugea, să-învârtea.

Păn' la un țipiș, unde lăturiș

Sărind pe furiș, să băgă-în desiș.

Atunci iar' și iar' el strigă-în zădar

Cătră soții săi și cătră căpăi,

Că ei merg și sar tot peste hotar.

Haida hăi, căpăi! hai la la, hai hăi!

Când fu spre sară, ieșind o fecioară

Din codru afară, cu frumsață rară

Ca ș-amórul blând îi grăi zâmbind:

„Tânăr vânătoriu, vânezi fără sporiu,

Lasă, lasă-ți gând de-a prinde-oarecând

Sobol fugătoriu, fără de-ajutoriu.

Sobolii, să știi, s-află-în vezunii

Și trebue-întii ca să-i prinzi de vii.

Jură-te mie, făr' viclenie,

Tare și vârtos, să-mi fii credincios;

Su vezunie voiu arăta ție

Ș-un sobol frumos, colea mai din gios!"

Tânărul uimit de bunul tâlnit,

Ș-uită de gonit, stă nehotărât.

Apoi cu milă zisă: „O, copilă!

Ah, sorioară, dragă fecioară!

De-ai fi miloasă, cum ești frumoasă,

Lege n-ai pune,-îndată mi-ai spune:

Iar' eu jurământ ți-oi jura presfânt

C-oi ținea cuvânt pănă la mormânt."

Prunca iubeață atunci roși-în față

Ca vara bujor, apoi linișor,

Cu mână isteață, arătă ș-învață

Zicând: „Frățior, fie-ț după dor,

Ice, su poale de munte-în vale,

Mergi tot pogorâș, păn' dai de țipiș;

De-acolea mai zios, supt un gruiu tufos,

Mergi pe părăuț pănă-i da de-un puț,

Acolo vârtos stai și nu da dos,

Că-acolo-i drăguț ție soboluț,

Acolo gata fi cu săgeata

Și cumu-i data, să-i dai zăgneata."

Voinicul marghiol tot mearsă domol

Păn' dede în vale de salbă moale,

Păn' dede de gol, unde-era sobol.

Trebile sale păzând cu cale,

Fără de hăisaș, fără căpăuaș,

Prinsă-un sobolaș, blând și drăgălaș.

Atunci copilă zisă-i cu milă

Suspinând mereu: „Ah, sobolul mieu!

Ah, fie-ți milă, nu-i face sâlă,

Să nu-i cază rău, că-i cu tot al tău.

Dintr-astă oară, din astă sară,

A ta-s fecioară și surioară!"

Tânărul fecior grăi plin de dor:

„Dragă fecioară! fi-m lelișoară,

Iară eu, mă jor, ți-oi fi bădișor!"

Să îmbrățoșară atunci și strigară:

„Dulce clipită, zi fericită,

Fire-ai lungită, trei ori atâtă!..."„

Mireasa ce ședea lângă masă

Cu fetele, nănașă și fină,

Era din toate mai rușinoasă

Ca una din cele fără vină,

Totuș' spun că bine-au înțăles

Cele ce cântasă Neanés.

Iară cimpoieriul Viorel

Au cântat miresii pe cimpoi

O cântare scornită de el

Când fusese-încă la Dorohoi.

Fetele să făcea rușinoase,

Ș-afară-acum să găta să iasă.

„Eram tinără ș-încă fragedă,

Mi-era lumea și zilele dragi.

Într-o zi fără nor și lúcedă,

Tocma pe vremea când să coc fragi,

Toate mearsără prunce tinere

La fragi, vesele, cu-a lor pinere.

Și eu ducu-mă cu-a mea pinară,

Eu încă-în codru la fragi roșii,

Dar' ah! iacă-mă-în urmă sângură,

De-a mele soațe eu rătăcii.

Eu strig, chiemu-le, dar' zădarnice

Sunt chiemările mele-amarnice.

Eu vărs lacreme, stau în cumpănă

Și mai că-mi vine de-urât să moriu,

Iacă un tinăr când mă tâmpină,

Cu chip și haină de vinătoriu

Care zise-mi: „Pruncă tinără,

Ce verși lacreme, ce te supără?"

„Oh, mă supără (ziși) că iacătă,

De-a mele soațe eu rătăcii!

Acuș' soarele mândru scapătă

Ș-încă eu drumul nu nimerii!

La drum scoate-mă, de-oi fi trainică,

O! bun tinere, ți-oi fi harnică."

Zâmbi tinăru ca și zorile

Ș-îi roși fața ca și rubin;

Cu dâns râsără d-albe florile,

Soarele râsă pe ceriu sărin.

El s-apròpie și mă-împresură,

Biata d-inimă mie-mi tremură.

Iar' în pinăra mea cu fragile,

El pusă-o mură lin linișor,

Nu de cele ce culeg dragile

Fete prin codru cel verdișor,

Dar' cu murele foarte seamănă,

Poți-i zice tu mură geamănă.

Nu e fagure, mursă proaspătă

Așa de dulce, nice zahăr.

Zieii poate că numa s-oaspătă

În ceriu ș-închină cu cel păhar.

Nu-s a luncilor toate murele

Așa bune și mai mult vesele!

Strigai: „Tinere, drăguț pretene,

Spune-ți numele, dulce pruncșor!"

Iar' el: „Verzile ceste cetine

Mă cunosc numa ca vânătoriu,

Maica este-mi dulcea Vinere,

Vânez inime blânde, tinere!...

Iar' tu jură-te, pruncă tinără,

Că-mi vei fi bună, eu-s Amór!..."

Zisăi: „Juru-mă pe-astă pinară,

Că pentru tine eu viiu și moriu!..."

De-atunci pare că nu-s dulci fragile

Cumu-s murele de-amor, dragile!..."

Cântând Viorel, fetele toate

De rușine fața-ș ascunsese

Celor alte femei după spate,

Dar' urechile nu-și închisese

Și râdea pe-ascuns de cele mure

A lui Viorel, mari, de pădure.

Bunul Parpangel cu cei de frunte

Voievozi și preteni ședea la masă,

Povestindu-le de ramuri crunte

Ce văzusă-n pădurea cea deasă;

Apoi cum își dedusă peste cap

De pe calul viteaz și sureap

Și pe rând toate câte cu dânsul

Pănă-întraceaiaș zi să tâmplasă;

Iar' mireasa abia-și ținea plânsul

La povestirea ceastă duioasă,

Auzând cum au fost leșinat

Și ca din morți iar' au înviat.

Astă tâmplare lăcrămoasă

Așa Parpangel atunci o spusă:

„Acum întorceam la voi acasă

(Zisă el scupind cu ceva tusă),

Căci mă trezisăm din buiguială

Și venisăm iar la socoteală.

Mai multe ce să vă mai grăiesc?

Armat văzându-mă și călare,

Însumețit cu portul voinicesc,

Îmi veni ca să fac o cercare

Cum mi-ar ședea să fiu un voinic

Dă hăia care viteji să zic.

Gândind ahasta, smulsăi dân teacă

Sabia luce și strângând calul

Făr' de-acea-înfocat răcnii! Și iacă,

Într-un zbor trecui valea și dealul,

Iar', cum îmi fu spaima și mirarea,

Când îmi văzui neașteptată starea!

Mulțime de turci zării deodată

Venindu-mi asupra vrăjmășește;

Eu cu inima dă frică-înghețată

Trăgeam calul dă frâu bărbătește,

Vrând cursul să-i plec într-altă parte

Și să scap dă ticăita moarte.

Dar calul iute și-înfierbântat

Cât adulmecă turceasca-ordie,

Începu tocma ca ș-un turbat

A sări ș-a mă duce-în tărie,

Nici putui dă-aci să-l mai opresc

Păn' să băgă-în stulul păgânesc.

Atunci și fără dă îmbiere

Fui sâlit a mă-apăra dă moarte

Ș-a da morțiș', din toată putere,

Mai dă hasta, mai dă haia parte,

Pănă mă făcu biata nevoie

Un mare viteaz și fără voie.

Dă unde vedeți că calul bun

Face și el viteji câteodată,

Dar' mai multe ce să vă mai spun?

Văzui fugind oastea spăimântată

Dă-un sângur voinic dă cal răpit,

Lucru doar' încă nepomenit,

Toate-aheste era minunate,

Dă nu da beleaua peste mine.

Văzând eu că turci-ș' întorc spate

Ca când mă-ar hi-învitat oarecine

„După mine, copii, sus o dată!..."

Strigai cu sabia rădicată.

Ș-înteții calul așa dă tare,

Cât gândii că-în nuori va să salte,

Dar', oh, nenărocoasă tâmplare!

Mă zvârli-în mijlocul unii balte.

Nici apoi știu ce s-au mai tâmplat,

Că eu-îndată-am și leșinat!...

Însă câte văzui minunate

Și pă-unde mearsă sufletul mieu,

Nu vi le-aș putea eu spune toate

De vă-aș grăi trei zile mereu,

Totuș' dintr-ahale-o părțișoară

V-oi spune-acum, alte, dă-altă oară.

Și să păru ca când oarecine,

Nu știu alb, negru sau pestricat,

Apropiindu-să cătră mine,

Unde eu căzusăm leșinat,

Mă dusă cu sine tot zburând,

Pă cum acuș' voi spune pă rând.

Dusă-mă pântră peșteri afunde,

Prin groape, vârtoape-întunecoase,

Ah! și cine mai știe pă unde,

Păstă nește lacuri puturoase,

Pănă când ieșirăm dân strâmtoare,

Unde ni să-arătă cevaș' zare.

Atunci purtătoriul mie zise:

„Aicia să-începe haia lume,

De care premulți într-alt chip visă;

Drept aceasta eu te-am adus anume

Ca să vezi tu cu ochii tăi toate

Și să spui la țiganele gloate."

Apoi îmi arătă de departe

O văloaie foarte mare, mare,

Tot grăind: „Asta-i care la carte

Să zice Gheena și dă care

Mulți în multe chipuri socotesc,

Însă,-într-adăvăr, mai toți bârfesc.

Caută! Dă-aici fără stricăciune

Tu vei oblici tot ce să face

Ș-întorcând la viață vei spune

La fieștecare cumu-ți place".

Așa zisă ducătoriul mieu,

Iar' eu priveam la toate mereu.

Dar' o! cum voi spune toate-ahele

Ce văzui ș-auzii față de față!

Că sângur pomenindu-mi dă ele

M-apucă nește fiori și greață,

Dă groază tot păru mi să-înspică,

Iar' inima-mi tremură dă frică.

Nice-un soare acolo luminează,

Nici pă ceriu sărin lună cu stele,

Ci numa văpăile fac rază,

Însă ce mai văpăi sunt ahele?

Dintr-însă nori dă fum să rădică

Și ploaie dă scântei arzând pică.

Râuri dă foc încolo ș-încoace

Merg bobotind ca nește pârjoale,

Focul nestâns toate-arde și coace,

Iar' pe zios, în loc de iarbă moale,

Jar și spuză fierbinte răsare,

Nespusă din sine dând putoare.

Văzui pe toți dracii-în pielea goală,

Cu coarne-în frunte, cu nas dă câne,

Păstătot mânjiți cu neagră smoală,

Brânci dă urs având și coade spâne,

Ochi dă buhă, dă capră picioare

Ș-arepi dă liliac în spinare.

Văzui muncile iadului toate.

Cum fii Sătanii-ș' fac izbândă

Asupra celor morți în păcate,

Sau și care au căzut supt osândă.

O, groaznică ș-amară vedere!

Vrând a spune, graiu-în gură-mi piere.

Toate păcatele mari dă moarte

Au și pedepse după măsură,

Căci prin aha și dă-ahaia parte

Îș' ia fieșcare certătură,

Prin care-au greșit și dă pre care

Tras fiind s-abătu dân cărare.

Vânzarii și hainii ce vând

Sânge nevinovat pentru bani,

Stau dă coaste spânzurați pă rând,

Ca și-în măcelării hăi cârlani.

Iar' dracii călăi în gură d-arsă

Aur ș-argint fierbinte le varsă.

Tiranii crunți și făr' de-omenire

Șed legați pe tronuri înfocate,

Bând sânge fierbinte din potire,

Iar' din mațele lor spintecate

Fac dracii cârnați și sângereți

Ș-alte mâncări pentru drăculeți.

Așijdere pă domni și boieri

Care jupesc pă bietul țăran

Iau la sine dracii măceleri

Făr' a da pentru dânși vrun ban,

Hrănindu-i cu cătran și,-în loc de-apă,

Cu fiere mult amară-îi adapă.

Păntru tâlhari ș-ucigași ce-oi zice?

Acește pă câmpuri trași în țapă

Rămân vii și nu mor ca ș-aice;

Corbii și cioarele crierii le sapă

Și scocioresc de sus, iar' hierile

De zios le scobesc măruntăile.

Muierea care pă-al său bărbat

Pentru ibovnicul doară iubit,

Ce venin ș-otravă-au fermecat

Sau macar cum ea l-au omorât,

Pă-ahaia dracii suind călare

O duc unde-i văpaia mai mare

Străpungându-o prin gemănare

Cu tăciuni aprinși sau înfocate

Frigări, ș-în asemene stare

Aflându-să purure va pate!...

O! voi muieri pre slabe dă minte,

Luați sama la heste cuvinte!...

Iar' hălòr care pă-alții dăfaimă

Și prin clevetiri numele strică,

Diavolii cu cârlije dă-aramă

Limba vinovată le dăspică

Purtându-i ca pe nește urși pin ha țară,

Făcându-i să joace dă măscară.

Judecătoriu ce luă mită

Pentru ca să facă strâmbătate,

Acolo slujește pentru pită

Și numa sângur păntru bucate,

Dar' a sa cuviincioasă plată

Nu o dobândește niceodată,

Că toți i-o tăgăduiesc în față

Și cu marturi îl fac dă minciună,

Toți judecătorii i să-încreață,

Nice-l lasă jaloba să-ș' spună,

Ci, când a jeluire să-apucă,

Ușile-i arată să să ducă.

Nemilostivii cătră săraci,

Care-a face milă nu să-îndură,

Umblă cerșind în iad pe la draci,

Însă pretutindene-îi înjură

Și, fără-a le da cevaș' în pungă

Sau în traistă, cu cânii alungă.

Lacomul ce pentru bogătate

Strânsă bani cu chipuri neînvoite

Umblă acolo tot cu traista-în spate

Întinzând mânile ticăite

După milă, ci făr' de folos.

Căci acolo toate-i merg pe dos.

Și, măcar umblând din ușă-în ușă

El îș' umple straista dă bucate,

Totuș' purure foamea-l sugușă

Și nimic a lua-în gură poate.

Că-orice gustă dân haia ce-i place,

Tot în aur ș-argint să preface.

Ce să vă mai zic dă helelalte

Pedepse-a iadului ce văzui!

Icia, supt nește șetri nalte,

Stau cârcâmele rând și fieșcui

Dau dă mâncat și dă beut în dar,

Iar' dracii-îș închină cu păhar.

Păcură, smoală, rășină-aprinsă

Și cu topită piatră pucioasă

Este beutura lor întinsă,

Iar dă mâncat jar cu spuză deasă.

Iar' dă crâc mărițe și crâc mari

Pe-aceia pun ș-acolo să fie,

Care din drepte măsuri și mari

Au făcut mai mici prin viclenie

Ș-au băgat vrăjituri ș-apă-în vin

Sau măsura n-au făcut dăplin.

Dincolea vezi bolte și dughene

Tot cu marfă pentr' oamenii răi:

Cesta vinde-obrăzare viclene

Pentru fățarnici și farisăi,

Cela sâliman și rumenele

Ș-alte-ape stricătoare dă piele.

Altul strigă: „Brea! veniți încoace

La vrăjituri evtene ș-otrave,

La fapturi mestecate-în pogace,

În turte ș-în plăcinte jilave,

Farmece dă tot feliu și vrăji

Cu-învățătura cum să le dregi."

De-acolo dracii neguțători

Iau marfă évtenă, pă credit,

Ș-oamenilor dă rău făcători

Pre scump o vând, căci prețul tocmit

Păntru hăst feliu dă marfe dășarte

Este sufletul lor după moarte.

După ce toate-aceste cu groază

Văzui fiind eu mâhnit în mine,

În toate laturi priveam cu pază

Și dă frică plin: oare nu vine

Vreun drac și la mine să mă iaie,

Să-ș' facă doară vro bobătaie?

Dar' povața mea nu știu dă unde,

Iarăș' stete-înainte-mi deodată;

Făr' a mă-întreba, făr' a-i răspunde,

Mă luă dă guler și dă-o spată

Și zbură-în sus cu mine ca vântul,

Crepându-să-înaintea lui pământul.

Așa trecurăm prin pământ ș-ape

Păn' ajunsăm la văzduhul rar,

Ne-înălțarăm apoi păn' aproape

Colo, de-unde zodiile răsar,

Trecând pintre nește locuri puste,

Noao vămi și noao punți înguste.

De-abea în urmă, cu multă trudă,

Ajunsăm la poarta ha dă raiu,

Iar Sân Pietru căutând pă o hudă,

Așa zisă cu sântul său graiu:

„Dar tu, măi țigane, ce cauți aici

În cămeșă cusută cu-arnici?

Nu știi tu că-în trupul păcătos

Nu este slobod a-intra nimărui

Aici în raiul nostru frumos?..."

Eu îngenunchind mă-închinai lui

Și zisăi: „Să mă ierți, sânția-ta,

Eu n-am venit aici dă voia mea...

Ci, iacă! tot ahăstă mă dusă

Pă unde eu n-am fost niceodată!"

Eu zicând aheste-mi făceam cruce,

Dar' povața mea scoate ș-arată

Nește scrisori și dreptăți care-avea

Dă la Sân Mihai, precum el zicea.

Cum Sân Pietru le zări dă parte,

Nu mai grăi nimica, ci-îndată

Deschise luminoasele poarte

Și iacă grădina desfătată

A raiului toată eu văzui,

Dă care voiu acuș' să vă spui.

În raiu nimene nu să sloboade

Dacă nu e ca lamura curat,

Dăci, pă care din lăuntru roade

Dă-ar hi cât dă mic ghimp sau păcat,

Întii trăbuie pân iad să treacă

Și lungă pocăință să facă.

De-acolo venindu-i zioa scrisă

Scapă și trecând din vamă-în vamă

Sosește pănă la poarta-închisă

A raiului, dar' nime nu-l cheamă

Și nu poate să să bage-în raiu

Fără carte de la Sân Mihaiu.

O! dă iadul urât tot să fugi!

În raiu frumos tot să rămâi,

Tocma dă te-ar alunga cu drugi!

Ce desfătări și ce veselii

Sunt acolo, nu să poate spune,

Sufletul uimit dă minune!

Raiul e grădina desfătată,

Întră ceriu și-între pământ sădită,

Dă trup pământesc neapropiată,

Dă minte-omenească negâcită,

Care, după vrednicii, să-împarte

Sufletelor drepte după moarte.

Măcar de-aș avea eu limbi o mie

Și-atâte guri bine grăitoare,

Nu vă-aș putea spune, nice scrie,

Lăcașurile desmierdătoare

Și frumusețele raiului toate,

Care pentru cei buni sunt gătate.

Acolo vezi tot zile sărine

Și ceriu limpede, fără nuori,

Vântucele drăgălașe, line

Dulce suflând prin frunze și flori,

Tot feliu dă păsărele ciudate

Cu viersuri cântând pre minunate.

Acolo Dumnezieu așa fece,

Să nu fie vară zădufoasă,

Nici iarnă cu ger, nici toamnă rece,

Ci tot primăvară mângăioasă;

Soarele-încălzește și desfată,

Iară nu pripește niciodată.

Câmpurile cu flori osăbite

Ș-aici la noi încă nevăzute,

Sunt pre desfătat acoperite

Cu tot feliul de roduri crescute,

Iar' pă zios în loc dă pietricele

Zac tot pietri scumpe și mărgele.

În locul de arburi și copace

Cresc rodii, nărănciuri ș-alămâi

Și tot feliu dă pom ce la gust place,

Cum și rodite cu struguri vii,

Iar' în loc dă năsip și țărână.

Tot grăunță dă-aur iai în mână.

Râuri dă lapte dulce pă vale

Curg acolo și dă unt păraie,

Țărmuri-s dă mămăligă moale,

Dă pogăci, dă pite și mălaie!...

O, ce sântă și bună tocmeală!

Mânci cât vrei și bei făr' ostăneală.

Colea vezi un șipot dă rachie,

Ici dă proaspătă mursă-un izvor,

Dincolea baltă dă vin te-îmbie,

Iară căuș, păhar sau urcior

Zăcând afli-îndată lângă tine,

Oricând chieful dă băut îți vine.

Dealurile și coastele toate

Sunt dă caș, dă brânză, dă slănină,

Iar' munții și stânce gurguiate,

Tot dă zahăr, stafide, smochine!...

De pe ramurile dă copaci,

Spânzură covrigi, turte, colaci.

Gardurile-acolo-s împletite

Tot cu fripți cârnăciori lungi, aioși,

Cu plăcinte calde streșinite,

Iar' în loc dă pari tot cârtaboși;

Dară spetele, dragile mele,

Sunt la garduri în loc de proptele.

Eu eram uimit întru mirare

Dă toate-aheste lucruri dă frunte,

Când oblicii venind pă cărare

Doi moșnegi cu barbele cărunte,

Din carii-unul zâmbind cătră mine

Zisă:-„O! fiiule, eu vin la tine!...

Căci pă haia lume ți-am fost tată,

Iară-ahăsta e strămoșul tău!

Dacă-ți aduci aminte (ian caută

Dă e-așa păcum îți spuneam eu,

Când mă-întrebai tu dă Zundadel!),

Ahăsta pă care vezi, este el!"

O, Doamne! cum îmi fu dă ciudat

Pă lângă-inimă, văzând aheste!...

Graiu-mi stete-în grumazi înnecat

Dă bucuria fără dă veste;

Căzui la pământ să mă închin

Și vărsai lacreme cu suspin.

„O, tată, te mai văd o dată!

O, dă câte ori te-am plâns acasă!"

(Strigai). El cu față-însărinată

Răspunsă: „Lasă, fătu-mieu, lasă

Suspinul și toată voia rea,

Că-aici nu-i loc de-a să supăra!

Puține-aici încă tu minute

Ai să zăbovești și mai multe foarte

Am să-ți spuiu ție necunoscute,

Ce să vor tâmpla după-a ta moarte,

Și toate câte-are să petreacă

A voastră țigănie săracă!..."

Heste zicând mă luă dă mână

Și depreună cu Șundadel

Mă dusără-aproape dă-o fântână

Unde strămoșu-mi dede-un inel

Și grăi: „Dragu mieu nepoțele,

Hăi, multe-așteaptă pă țigani rele!

Doară sosi-va, măcar târzie,

Zioa, lung după-a ta răposare,

Zioa ha plină dă bucurie,

În carea și lor va luci soare,

Iar' pănă-atunci supt robie-amară

Purure vor hi și supt ocară.

Ian caută tu prin hăst inel,

Aici în hastă fântână-afundă!...

Toate chiar tu vei zări prin el

Și prin cercura lui ha rătundă..."

Eu privii prin inelul ciudat

Și iacă ce mi s-au arătat:

Zării întiaș dată trii fete

Dă-împărat, ca când ar hi robite,

Amar plângând, nici voind să-încete;

Pre tâlhari, cu lacremi umilite

Să sâlea să plece spre-omenire,

Iar' ei n-arăta nici o sâmțire.

Doao dântr-înse era-îmbrăcate

Ca nește doamne stăpânitoare,

Dar' totuș făcea slujbă de-argate,

Iar' una,-în văștmânte-ovilitoare

Dă roabă, era sâlită-a face

Orice răpitorilor săi place.

După aceasta văzui dă dăparte

O grămadă dă oameni vrăjbiți

Aducând unul altuie moarte;

Gândeai că-s dă turbare porniți,

Așa era dă sălbătecoși,

Toți având pă cap căițe roși.

La ceastă vrajbă din fundul mării

Iacă-un voinic iese fără veste,

Armat cu un steag și haine nerii,

Iar pe steag să cetea scrise-aceste:

„A treia oară vin să vă-împac!"

Toți învrăjbiții caută și tac.

Cu șuier groaznic fieșcare

Căscă fălcile să-l îmbuce,

Iară el scoasă-o căciulă mare

Făcând cu dănsa-asupră-le cruce;

Și iacă bălaurii supt undă

Cumplit răgnind iară să cufundă.

De-aci purceasă-încolea și-încoace

Gonind după vrajba nealinată

Și făcând pretutindene pace,

Iar' prin o tâmplare minunată

Ajunsă într'o noapte spre zori

Și la heste trei roabe surori.

Atunci eu nu mă putui răbdare

Să nu-întreb pă strămoșul bătrân

Carele-mi zisă:-„Ahăstaă-iî cel care

Obiceaiul va strica păgân

Și va da robilor slobozie

În vremea când s-a tâmpla să vie.

Dar, dacă vrei să știi pentru heste

Trei fete (pă cum vezi) dă-împărat..."

Ahasta grăind fără dă veste

Cuvântul îi rămasă curmat,

Căci îndată venind nu știu cine

Mă luă și mă dusă cu sine;

Și nice știu pă unde mă dusă,

Destul că eu mă trezii în pat,

Însă, ce pagubă că nu-mi spusă

Zundadel mai chiar și mai curat

Pentru hăl voinic pre minunat

Cu hele trii fete dă-împărat!"

Aici Parpangel fârși povestea,

Toți ascultătorii să mirară,

Dar' cei tineri cu cele neveste

Tot își dănțuia pă lună-afară.

Într-acest chip au fost prăznuită

Nunta lui Parpangel cea vestită.

Cântecul a X

Țiganii sfaturile deșarte

Văzând a de obștelui popor,

Aleg pe cei învățați la carte,

Care între sine fac sobor

Să hotărască ce stăpânie

Ar fi bună pentru țigănie.

Cându-s pântece bine sătule,

Atunci e și gura vorbitoare.

Sfaturi câte vrei și predestule

Îți dă și te-învață fieșcare;

Popa-întorcând de la botăjune,

Toată, de rost, cazania spune.

Dară când e lipsă de bucate

Nu știu cum și mintea să tâmpește

Și n-are sfaturi așa curate,

Iară limba tace ca ș-un pește;

Deci în pântece pline stă toată

Filosofia cea lămurată.

Tu râzi?... dar eu mai zic o dată

Că-a științelor izvoditoare

Au fost hrana cu bună bucată!...

Cum din locul sterp nimic răsare,

Așa dintru mârșavul ajun

Nu purcede nice-un lucru bun.

Spune-mi ce lucru bun făcură

Oarecând săhastrii prin pustie,

Ce nu primea toată zioa-în gură

Făr' ierburi cu rădăcini măcrie,

Mure, bureți, alune și poame,

Ruptoși, ciuhòși, leșinați de foame?

Eu ți-oi spune: zilele, săracii,

Cu tăuni și țânțari neîncetate

Bătăi avea, nopțile, cu dracii

Care-îi invita cătră păcate;

În urmă din oameni buni cu crieri

Să strămuta-în sălbatece fièri.

Zieu! aceia n-aflară nici ună

Dintru cele-învățaturi alese

Ce pre-oameni fericesc și minună;

Nu în pustii, nici în păduri dese

Avură ele-început, ci-în orașe,

Din oameni cu-obiceaiuri gingașe.

La Báctra,-în Vavilón, Memfí ș-alte

Cetăți políte,-în prisos de toate

Nu în peșteri, ci-în palațuri nalte,

Nu prin pustii, ci-în curți desfătate,

Unde sunt cu mâncări pline mese

Și cu vin dulciu păhară drese!...

Omir Iliada minunată

N-o află prin codru, nice-în munte,

Ci vesel fiindu-și câteodată,

Cântând la ospețe și la nunte,

Iar' de vin când bea câte-un păhar

Să-umplea-îndată de-a muselor har.

Dumnezeiescul Platon și el

Bea, mânca cum să cade, domnește;

Nici iscusitul Aristotel

Trăia fără vin, carne și pește.

Pentr-acea de-a lor cărți învățate

Și-acu ne mirăm; și cu dreptate!

Dar' încătro râvna te răpede

Din țigănime păn la pustie,

Dragă musă?... Cine nu-ți va crede

Că traiul bun face veselie,

Iar' ajunul pe nime hrănește?

Însă tu de țigani povestește.

Păn' țiganii n-avea ce să-îmbuce,

Gândeai că nu știu îmbina doao;

Dar' acum, tot să cauți să-ți faci cruce

Întruna, cu mânile-amândoao,

Cu câtă-îndrăzneală ș-istățime

Sfătuește sătula mulțime.

De când Tandaler bucate-adusă,

Tot în jocuri, în cântări ș-ospețe

Multe zile vesele petrecusă,

Iară cele mai de vârstă fețe

Tot întins sfătuiea cum să facă

Rânduială-în țara lor săracă.

Însă din acele sfaturi toate

În urmă nu să-alegea nimică,

Căci, care cum vinea, pe-apucate,

Necăutând alta numa să zică

Și el ceva, sau bine sau rău,

Spunea de-împrotivă sfatul său.

Unul zicea că nu-i trebuință

De-a face vreo rânduială-în țară

Căci, după direapta socotință,

Toată rânduiala-i o povară

Și nu s-ar cădea să să supună

Ei nimene de voie bună.

„Rânduiala-i bună păntru hăi mari

(Zicea) ce-în frâu țin pă hăi mai mici,

Păcum păntru vozi, vornici, spătari,

Logofeți, visternici și păharnici,

Care prin rânduială sânguri

Iau și-împart a țării venituri."

Altul striga: „Ba să hie-în țară

O tocmală, dar' nu dă hele

Care nu plătesc nice o piară

Putrădă, dar cării pe su stele

Asemenea-alta să nu mai hie,

Că-amintrele faceți nebunie.

Adecă să him toți de preună

Țărani sau boieri făr' osăbire;

Asta-i rânduiala ha mai bună!...

Toți avem ahălaș' trup și fire,

Toți dară-asemene vrednicie

S-avem într-a noastră țigănie."

Era și care poftea pe-un vodă

Ș-un divan cu toată boierimea,

Pentrucă-așa fu pănă-acu modă,

De care mândra țigănie

Nu să cade să să depărteze,

Ci mai vârtos are să-i urmeze.

Unii poftea ca nice-un sărac

Să nu fie-în țara țigănească,

Alții, ca de bir și dare-în veac

Nimic să nu să mai pomenească.

Ceștea, ca nice-o slujbă să fie,

Ceia, ca-alții să le lucre moșie!...

Destul că nu-i acea minunată

Părere-a minții buiguitoare

Care să nu fie fost lăudată

Într-acea pre cinstită-adunare;

Dar' ce folos... când ce-astăzi le plăcea,

Aceaiaș mâne toți o hulea!

Într-acea de sfadă și gâlceavă

Nu era mai nice-o zi deșartă,

Ba ș-alte lucruri fără ispravă

Să scornea după-adunarea spartă,

Căci mergând pe-acasă-într-adevăr

Unii cu-alții să lua de păr.

Puțin lipsea ca să nu să bată

Câteodată toată țigănia.

Să-învrăjbisă-acum ceată cu ceată

Și neputându-și ținea mănia,

Tocma când era sfatul mai mare

Atuncia ei să sfădea mai tare.

Deci, precum spun cărțile ciorești,

De șepte ori într-o săptămână

S-au bătut voinicii țigănești,

Că-adunarea lor era fântână

Și-izvorul vrajbelor totdăună,

Nici unul pe-altul lăsa să spună.

Așa dânșii, prin chiară dovadă

A multor pățiri triste, văzură

Că prin vorbă multă și prin sfadă

Numa cât s-ațiță vrajbă ș-ură

Care sfătuirii bune strică

Ș-în urmă nu s-alege nimică.

Căci, întru-adunările mai toate,

Unde norodul fără-osăbire

A vorbi și sfătuire poate,

Purure gâlceavă, neunire,

Pricíre cu vrajbă stăpânește.

Dar' nimic bine să hotărăște.

Cel mai obraznic și mai mișel

Acolo mai înțălept să ține

Decât Socrát, Platon ș-Aristotel,

Iar' cel bun, cel înțălept rămâne

De-o parte, mestecat în mulțime

Și ne băgat în samă de nime.

Pentr-aceasta bătrânii gândiră

Să facă-o rânduială mai bună;

Cu sfatul drept, apoi hotărâră

Ca să nu să-adune depreună

Toată gloata la deobștele sfat,

Ci din toată ceata-un delegat.

Adecă toată ceata-îndesine,

Întru-o adunare deosăbită,

Din cetașii săi, cercetând bine,

O persoană s-aleagă cinstită

Carea să le fie solitoare

La cea mare și deobște-adunare.

În puține zile toate fură

După-această poruncă făcute;

Tot oameni cu mare-învățătură

Și cunoscuți de bună vărtute,

Din dirept sfatul a tuturor

S-au trimis la deobștele sobor.

Acolo să văzură-adunate

Mințile cele-întii și de frunte

Alcătuind o noao cetate

Ca ș-acum în Paris cei din munte.

De socoteli nalte ș-învățate

Să minunară neamurile toate.

Deci, precum spun cărțile ciorene,

Multe ei lucruri bune-așezară,

Dar' n-ar ajunge-o mie de pene,

Nici toată hârtia din țară

Ca să să poată scriere toate

Rânduielele lor așezate.

Mulți oameni înțălepți să sculară

Cu voroave supțiri ș-învățate,

Carii de-amăruntul arătară

Că monarhia este din toate

Cea mai bună și mai potrivită

Pentr-o soțietate-omenită.

Barorèu, unul din delegați,

Să sâli cu multă-învățătură

Ca să-arete celor adunați,

Din istorie și din Scriptură,

Cum că stăpânia monarhică

Este dintru toate mai harnică.

„Unul este-adevărul (el zisă),

Un Dumnezieu, un suflet, un soare

(Precum și mândru Solomon scrisă).

Deci numai o vâlvă stăpânitoare

Și-împărăția unui să fie

Ș-întru d-alba noastră țigănie.

Cea prenaltă vecinică ființă

Ne-au dat pildă-în toate vederată,

De-a cunoaște sfânta sa voință.

Însăș' mama natură ne-arată

Că toată chivernisirea bună

Vine și spânzură dintr-o mână.

Cum trupul omenesc un cap are,

Care poartă și povățuiește

Toate celelalte mădulare,

Așa noi voind înțălepțește

A tocmire-o dreaptă stăpânire,

Un cap s-așezăm de temelie;

Adecă trupul cetățenesc

Prin sângur unul să să cârmeze,

Așa, buni bărbați, vă sfătuiesc,

Și de-ar fi pănă mâne să vă-ureze

Cineva pentru-altă stăpânire,

N-eți afla mai bună, după fire.

Unde unul trebile direge,

Toate merg în bună rânduială:

Voia lui pentru toți este lege,

La toți e poruncă-a lui clipeală,

Toate-orânduielile făcute

Să duc în fârșit lesne și iute.

Fiind puterea-oblăduitoare,

Într-un punt sângur împreunată,

Mai deplin lucrează și mai tare;

Prin însă toată partea-i legată

Cătră totul său și cătră sine

Iar' domnia mai sigur să ține.

Un monarh dară vă sfătuiesc

Ori supt ce numire și poreclă,

Să puneți pe tronul țigănesc;

Cèlelalte domnii sunt de steclă,

Pe care le frânge-o lovitură

Ș-izvorăsc numa nepace ș-ură!

Cine toate relele nu știe,

În care pe cetățeni împlântă

Neodihnita democrație?

Unul cu alt luptă, să frământă,

Unul pe-altul surpă, micșorează,

Cetățan pe cetățan s-armează.

Rogu-vă, norodul ce-înțălege

Pentru cârmuirea vreunui stat?

El purure pe-acela ș-alege,

Au dictator sau consul în sănat,

Care-i dă, l-măgulește,-i să-îmbie.

Măcar să n-aibă-altă vrednicie.

Așa la dregătorii primare

Vin întriganți ș-amegèi neharnici,

Trùfași bogătari cu punga mare

Și minte mică, pentru că-s darnici;

Iar' a celor buni și cu vărtute

Vrednicii rămân necunoscute.

Iar' când unul s-ajungă odată

Bun, drept, înțălept să poruncească

Și va sâli gloata desfrânată

Ca prestrâns legile să păzască,

Atunci gloata nu știe măsură.

Ci defaimă toată legătură.

Pentru că-învățată-în volnicie

Nu sufere nice-o contenire,

Iară de-altă parte, bine știe

Că-a sa este toată stăpânire;

Deci leapădă, calcă și cele

Mai drepte și mai bune tocmele,

Iar' pe cel bun, care vru s-o facă

Ascultătoare,-îl mână-în urgie

Prin o mișea lepădată-ostracă.

Aristíd de pildă să vă fie,

Cel mai bun și mai drept în Atina,

Cui dreptatea i-au fost toată vina.

Deci, care poporului în mână

Lasă cârma și puterea-întie,

Acel unirea deobște dejghină,

Pierde țara, după-a mea părere!...

Dă sabia-în mână la turbat

Și cuțit pruncului neînțărcat.

În scurt, la macar ce repúblică

Tu n-afli liniște-adevărată,

Toate să strămută, să-înduplecă,

Nu e lege statornică,-așezată;

Nici poate fi, că porunci-s multe

Și puțini care vor să le-asculte.

Republica-i țarină pustie:

Care cum vine roada-i culege,

Cel puternic răpește-în tărie,

Că nu-l contenește nici o lege;

Așa venitul de obște piere

Între mai multe răpace ghierre.

Oameni-s așa făcuți din fire

Ca-între cei asemene cu sine

Să poftească-a fi cu deosăbire;

Fieșcare el mai bun să ține

Decât pe ceialalți; de acie

Tot însul trage pe-întieție.

Pentr-acea-în republice să scoală

Unul pe-altul pentru-întiețime

Și purure vrajbă cu răscoală

Turburează pe biata mulțime.

Asta-i izvodul a neîncetate

Rele,-în democrateca cetate.

Iar' unde s-au hotărât odată

Ca sângur unul să stăpânească,

Toată-acest feliu de pricire-înceată,

Toata vrajbelor să stânge iască,

Căci nici unul pre monarhul țâne

În cevaș' asemene cu sine,

Ci caută la dâns întru nălție,

Ca la un Dumnezieu pământesc,

Nici poftește-asemene să-i fie.

Deci, mai mult ca să nu mă lățesc,

Încheiu cuvântul și vă zic iară:

Monarhia-i cea mai bună-în țară.

De-aristocrație n-am ce zice,

Că știu cum că nime dintru voi

În adins va voi să rădice

O stăpânie de trei sau de doi,

Sau doară și mai de mulți împreună,

Căci ar fi pofta cea mai nebună.

Acel pe care-ursita neblândă

L-au predeștinat ca să slujască,

Au n-are el mai multă dobândă

Când unui a șerbi să voiască

Decât la mai mulți? Pentru ce dară

Să voim noi mai mulți domni în țară?

Precum n-au fost niciodinioara

Mulțimea bună sfătuitoare,

Așa ș-aristocrația, doară

Încă și mai păgubitoare

Totdeuna fu pentru cetate

Ș-întru societățile toate.

Care-au cetit istoria vechie

De la-început, din epoca-întie,

Sau de la cea mai dintii părechie,

Când încă nu era vreo domnie,

Va băga de samă că-într-întii

Era numa părinții și fii.

Adecă stăpânia firească

Care-au părinții-asupra fiilor.

Astă-oblăduire părintească

Nu era pusă de nici un sobor,

Ci cădea fără de-împrotivie

Pre cel mai bătrân din familie.

Atuncia, prin legături de sânge

Și prin de-aproape frățietate

Era supuși fără de-a să plânge

Oamenii, supt astă-autoritate,

Unei, ceii mai bătrâne fețe,

Și să chivernisea cu binețe.

Iar' după ce foarte să mulțiră,

La familiile deosăbite

Legături de sânge să răciră,

Frățietăți fură răslățite,

Apoi fără-enèrghie rămasă

Ș-această stăpânie de casă.

Pentru că dreptul celui mai tare

Începu cu dârza volnicie

A face-un feliu de domnie care

Să chiamă-anárhia, pe grecie:

O idră cu capete mai multe

Ce nici unul de-altul vra s-asculte.

Această namilă sângeroasă

Lung răzvrăti neamul omenesc,

Păn' prin o tâmplare norocoasă,

Prin un sfat de obște bărbătesc,

Pământenii de vrajbe-obosiți

De-a-și face pravile fură sâliți.

Cei de-o limbă și de-un soiu de-acia

S-uniră-într-o de obște cetate;

Însă ne vrând să dea stăpânia

La nime-în mână, prin așezate

Drepturi firești, pentru toți făcură

Deobște domnia, cu legătură.

Prin ușoare legi democrátice,

Cu drept asemene de persoane,

Ei de sine, după pragmatece

Depreună-așezate canoane,

Să chivernisea când rău, când bine

Și s-apăra de neamuri străine.

Dar' fiindcă-aceste legi făcute

În pripă de sloboda mulțime,

N-au putut s-aibă-atâta vărtute,

Ca să nu le poată frânge nime,

Cei mai tari și cu multă-îndrăzneală

Rupsără-în urmă ș-astă tocmeală.

Anahárs bine-au zis odinioară

Că cest feliu de legi au sămănare

Cu cea pre sumțirică păioară

A păinginului, întru care

Să-încurcă musca slabă și mică,

Iar' cea mare și tare o strică.

Așa-în democráție cei tari

Frâng legile fără nice-o frică

Și din zi-în zi făcându-să mai mari

Peste toți ceialalți să rădică,

Iar' între sine făr' contenire

Să luptă pentru protimisire.

De-aci războaiele cetățene

Să-încep, vrajba din nontru s-ațiță,

Dejghinări și vânzării viclene

Iar' năcăjesc omeneasca viță,

Pentru mândria duor sau a trii

Carii vor să fie cei dintii.

După lungi războaie, multă ceartă,

Căpetenile părților iară

Să-împacă-între sine și să iartă,

Dar' cine rămâne de măscară?

Norodul! prin a cărui sâlință

Ei ajunsără la cea putință!...

Acești înalți preste popor,

Apoi fac o legătură noao

Și să pun stăpâni a tuturor;

Lăpădând fățarnica măntao

Fac pe ceialalți să le slujească

Supt domnie-aristocraticească.

Dar fiindcă-între cei mari sumeți

Aristocrați, lacomi spre domnie,

Preteșugul e plin de scăieți

Și tot însul va ca-întii să fie,

Nu poate-între dânșii să domnească

Lung pacea și priința frățească;

Acuș' unul pe-altul iar' să scoală,

Cel mai iscusit și care știe

A să cumpăta pe toți înșală,

Un pe altul scoate din domnie

Și măgulind mulțimea vârtos,

În urmă-o pleacă spre-al său folos.

Mulțimea, de mult acu-învățată

A sluji, de samă nu bagă,

Numa s-aibă-odihnă și bucată;

Nici caută cine mânile-i leagă,

Ci de voia sa cu bucurie

Zidește tronul de monarhie.

Unui domnitoriu s-aruncă-în brață,

Toată lui îș încrede puterea,

Iar' el zidindu-și nalte palață

Și grijind pentru lungă ținerea

Aceștii domnii, în toate zile

Se ferește-a face rău și sâle,

Ci, ca ș-unul de obște părinte

Pre supuși apără, mângăiește,

Legi drepte-întemeiază și sfinte,

Averea tuturor ocrotește

Socotind toată-a sa fericire

Întru-a supușilor săi iubire.

Așa, purure să părândară

Stăpâniile una după-altă

Mergând din spiță-în spiță pe scară,

Păn' ajunsără la spița naltă

Pe care chemăm noi monarhie,

Adecă-a unui sângur domnie.

Prin aceasta, liniștea dorită

Iară să-întoarsă-în soțietate

Și vrajba fu detot izgonită.

Oamenii văzură că din toate

Acest feliu de domnire-e mai bună

Și vecinică-i dederă cunună".

Aici lunga sa fărșind urare

Baroreu, adâncă-urmă tăcere

În toată cinstita adunare,

Și păru că toți avea plăcere

S-aleagă-un monarh. Văzând că nime

Nu să scoală-a zice din mulțime,

Slobozan atuncia de-altă parte,

Cu dovezi și voroavă-îniuțită

Vru s-arete din minte și carte

Că nu-i domnie mai fericită

Decât o republecă-așezată.

Iacătă-vă zicerea lui toată:

„Deacă-ar fi cu putință să fie

Un om preste toți mai înțălept,

Neviclean și făr' de fățărie,

Cel mai bun la suflet și mai drept,

Și-acest om cu noi lăcuitoriu

Ca să fie și nemuritoriu,

Acel om cu-un suflet așa mare

Și proprietăți neasămănate

Să să facă-apoi, prin o tâmplare,

Monárh absolut într-o cetate,

Sângur lui și eu doar' m-aș supune

Din pricinile care voi spune.

Întii, că-aș fi-încredințat nainte

Cum că e cel mai bun om dintru toți

Și va stăpâni ca ș-un părinte,

Pe mine și pe-a miei târzii nepoți,

Apoi, fiind el nemuritoriu,

Nu mă-aș, teme de-a lui următoriu.

Atunci numa și eu m-aș plecare

La monarhia cea lăudată;

Însă numa la ceastă tâmplare

Care știu că nu va fi niceodată,

Căci oameni aleși fără prihană

Nu s-află ca marfa la dugheană,

Ci sunt și mai rari decât demánții!

Nice să cunosc pe din afară,

De pe porturi, precum eleganții...

Ci prin ispitire lungă. Dară,

Și după ce să cunosc odată,

Altă-împrotivire li să-arată,

Adecă că nu-s nemuritori

(Căci pământenii nu pot să fie).

Pentr-aceasta-îmi par visuitori

Care zic cum că supt monarhie

Ar fi traiul cel mai bun și lin

Ș-ar fi domnia cea mai de plin.

Să punem că doar' vom alege

Pe cel mai vrednic dintru noi toți,

Sângur să aibă trebile-a ne drege;

Dar' cum vor fi-a lui fii și nepoți?

Oare fi-vor ca ș-a lor părinte

Așa buni, drepți, așa cu minte?

Ispitirea fost-au totdeuna

Prebună la om sfătuitoare,

Ispitirea dară să ne spună

Monarhia ce feliu de-urmări are.

Istoria vremilor trecute

Va putea-într-aceasta să ne-ajute.

Care ne-învață fără sminteală

Cum că, de-au și fost odinioară

Un domn cu dreaptă socoteală

Bun, întreg și cu vărtute rară,

Totuș' sau pre rar sau niceodată

Fiiul au fost precum al său tată.

Cum dară pentru' unul să fie

Cât de-ales, noi să supunem toată

Moștenirea noastră supt robie?

Și cine e care să ne poată

Chizăși cum că-urmașii lui toți

Vor fi ca dânsul buni patrioți?

Unul numa, din toată sămânța

A lui, să punem că va fi rău,

Metahirisind a sa putință

Volnicește, după chieful său;

Atunci toată-a noastră viitoare

Viță, iacătă-o lui șerbitoare.

El având toată puterea-în mână,

De-ar și fi strâns măcar cu ce lege,

Cu nice-o lege mai mult să-înfrână,

Cu nice-o socotință să drege,

Ci calcă toate, ba-încă și cele

A cetății mai sfinte tocmele.

Cine poate apoi cum să cuvine

Să vă-înșire cumpleții și rele,

Nedreptăți și de cruzime pline

Tâmplări, osăbitele-asuprele

Care-apasă atunci pe norodul mișel,

Din pricina-unui monarh ca-acel?

Dar să punem că toți ar fi buni

Urmașii tronului monarhicesc,

Căci a fi răi n-au drepte pricini,

Când să-ascultă de-ai săi, să cinstesc,

Totuș', zic eu, cât e despre mine,

Monarhii nu-mi plac ș-aduc pricine.

Un om sângur întru monarhie,

De-ar avea și capul cel mai mare,

De-ar pune sâlință câtă știe,

Totuș' nu poate el cercetare,

Cunoaște, hotărî sângur toate

Trebile ce să tâmplă-în cetate.

Trebuie dar' să-ș aleagă-ajutoriu,

Adecă sfetnici lui încrezuți,

Ca să meargă trebile cu sporiu;

Acest feliu de oameni sunt știuți

Pe la noi, supt nume de viziri,

De miniștri, de lorzi și pairi...

Monarhul, sau neajuns doară la minte,

Sau trândav, nebăgătoriu de samă,

Părăsând datoriile sfinte

Acestor să-încrede fără teamă,

Și fiindu-i așa cu-îndemână,

Cârma-împărății le dă-în mână.

Spre-aceasta monarhul totdeauna

Alege pre cei ce-s mai de-aproape,

Ce pe lângă tronul său s-adună,

Aibă ei direpte sau doară schioape

Socoteli. Iar' acei mai cu samă

Curteni sau ciocoi de curți să cheamă.

Soiu de oameni vicleni, fără lege,

Învârtiți, șereți și plini de-intrige,

Cari așa știu întinde-a sa mreje,

Cât monarhul fără nice-o grije

În urmă să-încurcă cu deadins

Și să trezește de lațuri prins.

Iar' dânșii deacă-l apucă-o dată,

Vai atunci de norodul supus!

Atunci Direptul nu să mai caută,

Strâmbătatea-îș' pune tronul sus;

Robia lanțurile-ș gătește,

Tirănia toate-oblăduiește.

Eu nu vă grăiesc din teorie,

Ci din prácteca de toate zile.

Căutați la fieșcare-împărăție,

Câte strâmbătăți și câte sâle

Să tâmplă bieților cetățeni

Prin acest feliu de ciocoi curteni!...

Deci, măcar adevărat să fie,

După teoria cea mai chiară,

Cum că lăudata monarhie

Este-un chip de stăpânie rară,

Carea bine-în sine socotită

E dintru toate mai săvârșită,

Totuș', după practeca știută,

Din monarhia cea mai deplină

Despoția-în urmă fu născută,

Cum naște din grâul bun neghină;

Nici să poate-împedecare pune

Aceștii firești stricăciune.

Un oblăduitoriu în cetate

Este-un verme pus la rădăcine

A unui copaciu cu desfătate

Ramuri, a cărui groasă trupină

Nici vânturi, nici fortuni ia în samă,

Nici însuș' de fulger să dăramă.

Totuș' acel mititel cărete

Pe-încet, dedesupt, începe-a roade

Mădùha-împrejur și pe-îndelete,

Păn ce copaciul seacă și cade.

Iar' a putrezirii lui pricină

Fu cel vierme de la rădăcină.

Nici poate cineva doar' să zică

Cum că să pot face-în monarhie

Și pentru monarh legi ce în frică

Oarecum de-a purure să-l ție,

Ca să nu iasă din cale-afară,

Ci după legi să domnească-în țară.

Căci dovedit lucru este cum că

A pune legi ș-a n-avea tărie

De-a sâlirea spre-a legii poruncă

Pe cei supuși, este mișelie!...

Cum dar a sili voi veți putea

Pe monarhul, când el să nu vrea?

El are toată putința-în mâna

Ce de cătră obște i s-au dat;

Puneți că calcă legea ș-o-îngână!...

Nici va să ție pe ce-au jurat!

În ce chip îl veți face să ție

Legea, să-ș' plinească datorie?

Stăpânia-în mâna celui rău

Arma-i în mâna celui turbat.

Deci, după dirept cugetul mieu,

Nici princip, nici craiu, nici împărat

Vă sfătuiesc, dar' nice sultan,

Cu mult mai puțin vodă și ban,

Ci-o republecă bine-așezată,

Pe temeiuri firești, neclătite,

După-o socotință lămurată

Și lungi filosoficești ispite,

Că sângur ast feliu de stăpânie

Este bună pentru țigănie.

Ș-adevărat! ori că nu-i viață

Fericită,-ori numa-în republecă;

Aceasta speriența ne-învață,

Dar' nice toate mă înduplecă

Ce-adusă Baroreu pentru monarhie,

Măcar adevărată să fie.

În republecă-omul să rădică

La vrednicia sa cea deplină,

Fie de viță mare sau mică,

Aibă-avuție multă sau puțină,

Totuș' asemene drepturi are

Cu cela care este mai mare.

Lui e patria ca dulce mamă,

Iar' el patrii ca ș-un băiat;

Și nu-în zădar fiiul ei să cheamă,

Căci îi dă hrană, viață, stat,

Om slobod îl face și viteaz,

Ba-l mângăe-în vreme de năcaz.

De-ar fi monarhia cât de bună,

Cu vreme să mută-în despoție

Care-apoi pe tirani încunună;

Acești duc pe norod la șerbie,

Apasă-în țărână ș-ovilesc

De-a-purure neamul omenesc.

În răpublecă-s toți cetățenii

Frați și fii a unii maice bune,

Ei sunt a țării deobște moștenii,

Legea pre toți asemene-i pune,

Și, de-are carevaș' osăbire,

E sângur cel cu-îmbunătățire.

Care-i mai vrednic dregătorește,

Ales fiind cu deobște voință,

Însă nu dă porunci volnicește,

După-a sa părere și putință,

Ci fieștecare dregătoriu

E numa de legi-împlinitoriu.

Dară-în monarhia lăudată

Toate-s de-împrotivă și pe dos,

Cetățenii acolo-s toți o gloată,

Un norod giosit și ticălos

Ce-i hotărât numa să șerbeze.

Pre dregătorii săi să-îmbuibeze.

Monarhul acolo stă deoparte,

Pre care nice-o pravilă strânge,

De-alta stă norodul, a cui soarte

E voia domnului său a nu frânge,

A urma de amărunt ș-orbește

Toate ce monarhul poruncește.

Toți îs slujitori a-unui stăpân,

Acela-i domnul lor ș-autocrat,

Toate ce ei au, mult sau puțin,

Spre visterie s-au numărat,

Căci monarhul averile toate

Ca moștenirea sa le socoate.

Din milostivirea sa prenaltă

Biruri aruncă pe țară grele;

O poruncă merge după-alaltă

Pentru-angării, dabile,-împlinele,

Dar' nice-una merge s-ispitească

Ce-ar avea și țara să poftească.

N-are el destul nice-o dinioară,

Ci-avuții peste-avuții adună

Cu feliu de feliu de chipuri cu-ocară,

Nimica lui așa dulce nu sună

Ca banul, căci cu aceasta leagă

El cătră sine pe țara-întreagă.

Celor ce slujesc lui cu credință,

Împarte privileghii și-i scoate

Cu toată viitoarea sămânță

Dintru mijlocul de obștii gloate

Dându-le boierii de moșie,

Făcându-i nobli prin o hârtie.

Toți acești apoi, prin o schimbare

Minunată, firea-întie-ș' mută

Și cu gloata proastă, mestecare

Sau de obște petrecere-împrumută

N-au mai mult, ci toți nemeși să cheamă,

Care nici dare plătesc, nici vamă.

Vezi ce face-o sângură hârtie,

Cum cilibește într-o clipită

Toată viitoarea săminție!...

De-ar fi tocma și cea mai urâtă;

Care-apoi pe noi, pe cei mai mici,

Ne cheamă țărani, proști și mojici!

În monarhie nu e cea sâmțire

Noablă, de suflet înălțătoare

Ce să cheamă-a patrii iubire,

Nici alte vărtuți strălucitoare

Ce-în răpublece de-atâte ori

Minună pre nepoții viitori.

În monarhie și cel mai bun

Egoìst a să face-e silit,

Pentru că la o samă să pun

Cu cel rău și cel mai urgisit,

Ș-acela să caută și să-ascultă

Care-are bogătate mai multă.

Vându-să dregătorii alese

Pe bani ș-într-alte chipuri giosite;

De-ai avea tu vrednicii ca șese,

Nu vei dobândi slujbe cinstite

Făr argint sau făr' ciocotnițire

Sau alt feliu de-ovilită giosire.

Ca să v-o spun și mai chiar în urmă,

Împărăția monarhicească

Să poate-asămănarea cu-o turmă

De oi care-într-un imaș să pască,

Iar' monarhul ca un păcurariu

Ce șede-a' umbră supt un stăjariu.

Lupi-s nepretenii din afară,

Câni-s ostașii cei păzitori,

Staurul e oraș, imașu-i țară,

Stâna-i visteria cu comori,

Strunga-i plata birului domnesc

Ș-altor dări, după cum să numesc.

Păcurariul mulge oile sale

În toate zile, și cea mai bună

Hrană-a mieilor ia, fără cale;

Apoi de cătră maice-i dezună,

Ba-i vinde-în târg, la măcelărie,

Iar pe cei ce rămân, junghie șie.

Cât apucă ele cevaș lână,

Îndată le tunde păn' la piele

Necăutând de bălaie, săină,

Zicând că le curăță de rele,

De căpuși, cârcei, și ca la soare

Păscând să le fie mai răcoare.

Ș-atâte mii de mii de-oi să tund,

Să mulg, să junghie pentru o stână;

Pentru-un păcurariu lacom, flămând;

Deci pe care-îngreunează lână

Aleagă-și un păcurariu păstoriu,

Eu nu!... Mai bucuros voiu să moriu!"

Și cu-acestea fârși el voroava,

După care Janalău a zice

Să găta, Janalău din Roșava.

Dar', când era glasul să răspice,

Toți băgară de samă că-i sară

Hotărând să zică de-altă oară.

Cântecul a XI

Janalău pe toți cu mintea-împacă

Ș-în urmă după-a lui socoteală

Cinstitul sobor cu tot să pleacă,

Când Cucavel cu gloata să scoală

Și năvălind pe sobor în pripă,

Mână pe delegați în răsipă.

Doamne la ce-mi dăduși minte bună

Ș-inimă de milă sâmțitoare,

Deacă nu mi-ai dat cu ceste-împreună

Și putere-în mâni izbânditoare,

Să pedepsesc pe toți cei ce-înșală

Ș-asupresc oamenii fără sfială!...

Când văd omenirea ticăloasă,

Cu totul oarbă și-întunecată,

După mii și mii de-ani abia scoasă

Din pruncie, în vrăji afundată,

Plâng cu lacreme necontenite,

Cum plângeai oarecând, Eraclite!

Când omul pe om strică ș-ucide

Făr' nice-un folos sau trebuință,

Ba muncindu-l încă-în față-i râde,

Când însuș' hulește-a sa ființă,

Ce nu fac celelalte jivine,

A fire-om atuncea mi-e rușine!

Săracă omenire-obidată!

Nu-ți ajunge că vreme puțină

De-a viețui în lume ț-e dată,

Ș-acuș' iară te-întorci în țărână,

Nu-ți ajung destul să pătimești

Slăbiciunile tale firești?

Dar' tu ți-otrăvești încă ș-acele

Puține zile ce din viață

Îți rămân fericite ș-a tele,

Dându-te patimilor în brață,

Care nu-ți aduc bine ș-odihnă,

Ci tot rău, năcazuri și netâhnă.

Muritoriul pentru bogătate

Plutește pre mări primejdioase,

Mărgele și pietrii nestămate

Căutând, sau de mari elefanți oase:

După-atâta-în urmă sbuciumare,

Cade hrană peștilor de mare!

Apucându-l poftă de domnie,

Să luptă-în gânduri zioa și noapte,

Dar' fiindcă sau n-are tărie,

Sau proiecturile nu i-s coapte,

Cu capu-în urmă vina-ș' plătește,

Vița toată-i piere mișelește.

Iar' care-ajunge la-întiețime,

Despòt și tiran fără milă

Să face-asuprind biata mulțime.

Atunci lege-i putința cu sâlă,

Voia lui e poftă desfrânată,

Iar' porunca crudă, neîndurată.

Puind el tot dreptul în putere,

Face pe cel mai slab să-i slujască

Despoindu-l cu sâla de-avere,

Apoi cu îndrăzneală tâlhărească

Robește țări, arde orașe, sate,

Și pe unde merge strică toate.

Fii de la părinți ia-în tărie,

Armându-i asupra lor ș-a toată

Patria, din deșartă mândrie,

Cu oaste la război învățată,

Face-asupra tuturor năvală;

De sânge-omenesc nu să mai spală.

Un tinăr Machidonean să scoală

Și júnghie-o jumătate de lume.

Pentru ce? Pentru deșartă fală

Vrând a dobândi slavă și nume!...

Pentru triumf a Romii cetate

Junghie ceaialaltă jumătate;

Un Cinghișhán, un Tamerlán face

Tot aceaiaș, din altă pricină,

Adecă sânge-a vărsa le place

De-alt neam, ce-altor dumneziei să-închină!...

Iar' spaniolii pentru bolovani

Cu aur, taie pe mexicani.

Un arap cu sabia-într-o mână

Cu Alcoránul în ceaialaltă,

Taie pe toți ș-apasă-în țărână

Ce nu cinstesc luna-îngiumătată

Nu-i primesc visurile și care

Nu-și taie împrejur mădulare!...

Și cestor slăviți tâlhari putință

Tu le dăduși, oame ticăloase!

Tu le-împrumutași ajutorință

Spre fapturi atâta nemiloase,

Spre-a fraților tăi crudă junghiare!

Dar încă-aceasta puținu-ți pare.

Ci ca să-ți covârșești răutate,

Scornești noao legi, faci dumnezei

Împrotiva ceii-adevărate

Dumnezeiri! Pui noi arhierei,

Noao beserici și-închinăciuni,

Toate-a dreptii minți îngânăciuni.

Înveți dogme, care nice-o minte

Le cuprinde,-obiceaiuri afară

De fire și crezământuri sfinte,

Însă nice-o știință-adevară,

Nice-o precepere și sâmțire

Potrivită cu omeneasca fire.

Tu-înveți pe om ca el să nu vază

Când vede, să nu știe când știe,

Iar' cându-i de-a crede, să nu crează,

Zâcându-i că mintea-i nebunie,

Sâmțirea-i patimă rușinată,

Firea-i totdeuna necurată.

Iar' când apoi, în tovărășie,

Un de-acești a descuvânta-începe,

Vai de cel care vede și știe,

Vai de care zice că precepe,

De trei ori vai de cei ce grăiesc

Că mintea-i dar dumnezeiesc.

Căci numa muftea din Coran vede,

Precepe și știe!... Celorlalți

Numa cât li să cuvine-a crede!...

Aceștea sunt oamenii cei nalți

Ce roagă pre Dumnezeu întrună

Ca să ierte gloata cea nebună.

Temându-să ca nu cumva-odată

Să li să vedească-înșălăciune,

Izgonesc întii mintea curată

Și pre toți care să țin de minte,

Ba cu sabie și foc aleargă,

Besericele ei să le spargă.

Dar' iacă vin ș-alții de-împrotivă,

Cu altă credință ș-altă lege,

Carea-i mai slută și mai ponivă,

Dar' fiindcă nime n-o-înțălege,

Pentr-acea dobândește priință

Și-i zic adevărată credință.

Încă-apoi lege din lege naște,

Credință din credință purcede,

Păn-în urmă nu să mai cunoaște

Ce-i de-a ținea și ce-i de-a mai crede.

Pártnicii să hulesc, să defaimă,

Să luptă, să gonesc și să sfarmă.

Jidovul pe toți goi-urgisește

Și, de-ar putea i-ar strânge cu totul,

Ca pe filisteni, că socotește

Că așa-i porunci Savaótul!...

Pe musulmani Coranul învață

A lipsi pe ghiauri de viață.

Creștinul pe necredincioși încă

Ardea, cum incviziția sfântă

Îi arde-acum. Toți vor ca să vincă

Ducând pe cei ce nu cred, la țântă,

Nu cu dovezi încredințătoare,

Ci cu măciuca și cu topoare.

Toți acește să mustră-între sine

A cui lege este-adevărată;

Fieșcare zice că-a sa vine

Însuș' de la Dumnezeu curată!

Toți cu tine, prea sfântă ființă!...

Vor să-și îndrepteze-a lor credință!...

Într-aceasta ierofanții strigă:

„Dați lui Dumnezeu ce-aveți, din toate;

Plăcută jârtfă să i să facă

Purure pentru-a voastre păcate".

Ceia dau, ceștea iau, blagoslovesc

Și la toți raiul făgăduiesc.

Așa, ce-au rămas de răpitoare

Mânile autocráților, apucă

Ierofantul, iar' voi cu pungi ușoare

Rămâneți, ca ș-o deșartă nucă,

O, buni credincioși, mângăitoriu

De toate,-având raiul viitoriu.

Cu adevărat bună răsplată!

Că cine nu ș-ar da toată-avere

Pentru cea grădină desfătată?

De-ar fi cu putință a o cere

Ș-a o dobândi cu bani sau doară

Cu mai scumpe decât bani odoară!...

Însă-ajungă-atâtă, pentru că toate

Tainele-a spune nu să cuvine,

Tocma să fie ș-adevărate,

Când oamenii nu primesc de bine!...

Drept aceasta, musă, lasă-aceste

Și spune-a țiganilor poveste.

Cum a doao zi, la răsărite,

S-iviră-a soarelui călăuze,

Albele zori în haine-aurite,

Lin zâmbind cu rumeoare buze,

Îndată deputáția toată

Fu la marele sfat adunată.

Toți aștepta cu nesuferință

După-a lui Janalău socoteală,

Căci Slobozan cânta biruință,

Când bunul Janalău să scoală

Și stând adunării denainte

Cu ceste-începe-a ura cuvinte:

„Măcar că eu, bărbați aleși! doară

Nu sunt harnic a mă băga-în price

Cu cei ce-înainte cuvântară,

Totuș', fiind că suntem aice

Adunați pentru deobștele bine,

A spune ce socotesc să cuvine.

Spre-aceasta, datorie-îndoită

Mă leagă:-una, căci însăș' din fire

Suntem ținuți cu neviclenită

Inimă să dăm noi sfătuire

Fieșcui și, după cunoștință,

Să grăim totdeuna-adeverință,

Iar' alta, că cei ce m-au trimis

La cest sobor și sfat depreună,

Chiar m-au îndatorit și mi-au zis

Să dau sfat după știință bună,

Spre binele deobște-a tuturor,

Iar' nu după pofta-unór și-altor.

Deci dară vrând eu să vă arăt

Socotința mea chiar curată,

Zic întii cum că nu mă-încumet

Nici să laud, nici să defaim îndată

Și cu rupta nice-o stăpânie,

Ori cu ce feliu de nume să fie.

Ori unul pe norod să stăpânească,

Ori câțva, ori cu toți pre sine,

Cumpenind cu filosoficească

Minte tot lucru cum să cuvine,

Ne vom dovedi că fieșcare

Chip dintr-este folosul său are.

Și de la-împrejurări fieșcare

Poate să capete schimosală,

Apucând lăturișă cărare

De la scoposul și-întia tocmeală;

Deci nu să poate zice nici ună,

Din sine sângur, nici rea, nici bună,

Precum nici poate să să zică

Că din firea sa-i rea ună ș-alta,

Căci o pricină pe toate strică

Și pe toate direge-o unealtă,

Adecă-obiceaiurile bune

Sau rele, direg pe-alte, strică pe-une.

Un popor blând, spre-îmbunătățite

Năravuri învățat din pruncie,

Măcar supt ce legi învolnicite,

Măcar supt ce slobodă domnie,

Totdeuna va fi bun și drept,

Tocma să n-aibă rând înțălept.

Iară mulțimea-întru rău dedată,

De-ar avea măcar ce lege sfântă,

Prin sângură lege niceodată

Nu să va-îndrepta. Deci nice-o smântă

Să vede-a zăcea-în forma de-afară

A vreunii stăpâniri de țară.

Cu-un cuvânt, eu socotesc că toate

Formele de domnii cunoscute,

Pot fi bune și neasămănate

Într-un popor bun și cu vărtute:

Și iarăș' pot fi nesăvârșite

La noroadele nenărăvite.

Dintru cele zise acum urmează

Cum că-a unui dătătoriu de lege

Mai întia sâlință și pază

Este-obiceaiurile-a direge

Ș-a plăzmui cetățeni întregi,

Decât a da multe mândre legi.

Acest temeiu puind el poate

S-așeze-ori ce chip de stăpânire,

Și care din toate lui îi place,

Numa s-aibă totdeuna privire

La împrejurări, la loc și la climă,

La firea poporului și la shimă.

Aceste eu vă zic nainte,

Ca-întru-alegerea de stăpânire,

Cumva doar' să nu vă desmânte

Sau să vă-adămănească-o numire

A unii sau altii forme care

Ar plăcea la partea cea mai mare.

Deci eu nu voi lăuda nici una,

Nici voi defăima pe oarecare,

Ci mă voi sili s-arăt buna

Și reaua parte sau lipsa ce-are

Fieșcare stăpânie-în sine,

Ca să puteți alege mai bine.

Deacă vom lua la socoteală

Cum că toți oamenii de la fire

Să nasc într-un chip, prin o tocmeală,

Nice s-află-între dânșii-osăbire,

Vom afla că-asemenea dreptate

Trebue s-aibă toți în cetate.

Nici poate unul ș-altul zice

Cătră cei deopotrivă șie:

„Eu-s mai mare din toți aice!"

Căci împrotivă-i să scoală-o mie

Și-i arată, prin dovadă tare,

Că el ca ș-alții numai un cap are.

Drept ce dar unul să ne stăpânească,

Sau doi, sau câțva? Din ce pricìnă?

Tocma s-aibă ei minte-îngerească

Și cu toată-înțălepciunea plină!

Eu, de voie bună, nu mi-oi pune

Jugul în grumazi, vă spun ș-oi spune!

Cel mai înțălept încă rămâne

În urmă-om pătimaș ca și noi:

Și deacă-i vom da bici să ne mâne

Încătro va vrea, ca pe nește boi,

Mai pe-urmă el a mâna să-învață

Și-uită de-a trăgătorilor greață.

După-a sa slobodă volnicie

Încarcă carul preste măsură,

Mână boii pe deal, pe câmpie,

Și-i sâlește la greauă trăsură

Peste râpe, țipișuri și coaste,

Pănă când îi duce la prăpaste.

Drept aceasta, ori sângura lege,

Ori nime-altul să ne stăpânească.

Căpetenia cetății-întrege

Legea să fie!... să ne domnească!...

Asta să ne fie fundământ

La cest a nostru așezământ.

Întii dară legi bune și drepte

S-izvodim în țigăneasca țară,

Fețe apoi s-alegem înțălepte,

Cunoscuți despre vărtute rară,

Ce cu purtare-întreagă, vitează,

Să privească spre-a legilor pază.

Însă ca nice-o dregătorie

Să fie purure trăitoare,

Că-aceasta-i un feliu de despoție,

Și persoanele poruncitoare,

Prin lungă vreme, să-învolnicesc,

Legile frâng sau le schimosesc;

De unde-apoi drum larg să deschide

La mult amarnica despoție,

Dregătorii să mută-în omide

Care rod cu multă lăcomie

Frunza pomului cetățenesc,

Ba păn' la rădăcină-l mistuiesc.

Iar' când după supusul temeiu

Organisìtă va fi cetatea,

Atuncea de la cel mai înteiu

Pănă la cel mai mic, autoritatea

Privată ca și nimic rămâne

Și este numai de-azi pănă mâne.

Căci prin alegerea deobște să fac

Toți dregătorii și păn' la vreme

Hotărâtă,-apoi iară să desfac

Prin sfatul deobște, nici-este-a să teme

Ca-în acel scurt soroc să să strice

Și preste-alții ei să să rădice.

Pricina este că știu ei bine

Cum că trecând vremea hotărâtă

De un an, doi sau trii, iară vine

Deobște-alegerea, ș-într-o clipită

Să prefac din poruncitori

Însâși apoi în ascultători.

Deci vă sfătuiesc ca stăpânia

Ce-aveți să-așezați, ca dintru toate

Să puneți în frunte monarhia,

Însă-în hotară foarte strâmtate

Și numa la vreme de trebuință,

Când să nu fie-altă mântuință.

Adecă la vreo răscoală-în țară,

Unde trebuiește-ajutoriu iute,

Sau vreo grea năvală din afară,

Unde sfat cu rândueli tăcute

Și grabnice la lucrarea-a pune

Cere-a statului înțălepciune.

Întru-alte, după legi așezate

Norodul are să stăpânească

Prin persoane-alese, delegate,

Care n-au alta numa să păzască

Ca legile-odată hotărâte,

Cu de-amărunt să fie păzite".

Aceste și mai multe-învățatul

Janalău atuncia grăia, dară

În ce-au stătut mai încolo sfatul

Lui, care ținu-într-o zi de vară

Întreagă (precum cronica zice),

Eu nu pot să vi-l spun aice,

Că vă-ar scăpa doară și răbdarea

Ascultând o materie seacă

Ca-aceasta, iar' atunci adunarea

Țigănească nu putea să treacă

Cu vederea cea voroavă lungă,

Voind la scoposul său s-ajungă.

Drept acea pe scurt nescare-oi spune

Lucruri minunate ce mai zise

Janalău atunci (de nu-s minciune!),

Însă nu cred, căci le găsii scrise

În cea hârțoagă sus pomenită,

De Janalău însul iscălită.

Într-alte ce sfătuiea cu multe

Dovezi el, era cea mai de frunte

Ca de lege tot omul s-asculte,

Și, de-ar fi porunci cât de mărunte,

Călcarea lor să să pedepsască

Greu, nimărui să nu să dăruiască.

Apoi dregătoriile-în țară

Să fie-așezate fără plată,

Și ca pe rând această povară

Cetățenii să poarte,-în ce dată

Ales fiind, nu s-ar dovedire

Nevrednic, de rea viețuire.

Oaste să nu fie stătătoare,

Nice din venitul țării plătită,

Dar' cetățanul fieștecare

Să slujască fără nice-o mită,

Ori în arme, ori precum va cere

Al țării folos ș-a lui putere.

Iar' după ce fârși Janalău,

Nimene după dânsul vru să-ureze,

Ci toți își dederă votul său

Într-acel chip lucru să așeze

Și cu cea formă de stăpânie,

Precum Janalău mai bine știe.

Spre-aceasta-aleasără-o comìssie,

Din cei mai procopsiți cărturari,

Știuți în lucru de politie,

Cari pe atuncea nu era rari;

Mai vârtos fiind și de cei care

Cetisă și pe Platon cel mare.

După ce mult capete-și bătură

Și minții îș' frânsără-acești aleși,

În urmă-un mare fără măsură

Așezământ alcătuiră-și,

Ce păn' astezi la noi, țigănește

Anti-barorea să numește.

Din care va vedea fieștine

Că țiganii din toate știute

Forme de chivernisiri streine,

N-au așezat vruna, ci din tute

Luând cel mai bun și de folos,

Toate cele-întoarsără pe dos.

Adecă puseră să nu fie

Stăpânia lor nici monarhică,

Nici orice feliu de-aristocrație,

Dar' nici cu totul democratică,

Ci demo-aristo-monarhicească

Să fie ș-așa să să numească.

Era toate-înțălepte și bune

Rândueli, după-a lor socotință;

Ș-acum sfătuiea pe cine-ar pune

Plinitoriu ceștii deobște voință,

Care toate să chivernisască

După-astă lege-anti-barorească.

Dar' când era sfatul cel mai mare,

Iacă toți lăieții și goleții,

Cu măciuci înarmați și topoare,

Ba iacă și ciurarii sumeți

Împresurară cinstitul sobor;

Cucavél era povață lor.

Ieșind el din cei mulți înainte,

Așa strigă cu vorba-îndrăzneață:

„Voi gândiți că numa voi minte

Întreagă-aveți și gură vorbeață,

De-a vă sfătui cum să cuvine

Pentru deobștele a nostru bine!

Noi vom să știm și să fim de față

La toate și poftim ca să hie

La sfat și ceata noastră goleață,

Cum și haialaltă țigănie,

Iară toate ce voi ați așezat

Nu să primesc dintr-a nostru sfat.

Nește mișei învățați din carte,

Cu cuvinte-adânce, neînțălese,

Vor s-arunce preste noi o soarte

Și supt greu jug doară să ne-apese;

Dar' nu!... Noi nu suferim odată

Cu capul, noi ceaialaltă gloată!...

Mâne dimineață ne vom strânge

Cu toții la sfatul depreună,

Apoi să să-aleagă cine-a-învinge

Ș-a cui va fi părerea mai bună;

Iar' ca să să strice-ahăst sobor

Este voia noastră-a tuturor."

Cât Cucavel estea cu-îndrăzneală

Zisă,-îndată cea mai mare parte

Din săborul precinstit să scoală

(Căci acum să-întărâtasă foarte

Și pe dânsul năvălea pornită,

Ca și droaia de câni zâdărâtă.)

Iacătă-ț acum beleaua gata,

Că și despre-a lui Cucavel parte

Era mai toată țigana ploată,

Ș-acum striga să deie pe moarte

Zicând: „Zios cu soborul mișel!

Noi încă suntem cu Cucavel!..."

Totuș într-acea zi, precum scrie

Cronica, nu să tâmplă nimica,

Pentru că-înțăleapta bătrânie,

Mai cu vorba bună, mai cu frica,

Știu potoli vrajba-ațâțată

Lăudând a gloatei judecată.

Toată zioa-în sfadă și gâlceavă

Trecu; soborul cinstit să sparsă

Și birui gloata făr' ispravă!...

A doaoălea zi, după ce-întoarsă

Vremea hotărâtă de sfat iară,

Toate cetele-atunci s-adunară.

Aceasta era zioa-întru care

Trebuiea cu temeiu să să facă

În țigănia noastră-așezare,

Carea fieștecărui să placă.

Și-într-acel chip să să-așeze

Ca pe nimene să-îngreuneze.

Tot omul era plin de-așteptare,

Ș-afundat în adâncă tăcere,

Când Tandaler înainte sare

Și grăiește strigând cu putere

Ca să-l poată-auzi-împrejur toate

Gloatele țigănești adunate:

„Dară pănă când veți tăcea voi încă?

Când veți căuta și dă-a voastră trabă?

Au doară nu știți unde vă mâncă?

Așa Tandaler pă voi întreabă!

Deacă-aveți a face-o rânduială,

Faceț-o-îndată, fără pestală!

Iar' deacă nu vreți și poftiți doară

A fi cum ați fost cum v-i data,

Să știți că doară-încă-în hastă sară,

Eu cu toți cetașii mei sunt gata

A mă duce dă la voi oriunde

Ș-ori încătro vom putea pătrunde.

Ce ne trebuie noao sfat mult?

Știți că vorba multă-i sărăcie;

Eu aici nu voi s-ascult,

Făr' numa decât o stăpânie

S-așezăm cu bună rânduială

După-a tuturor deobște-învoială.

Mai întii să-începem de la frunte,

Că-apoi lesne om vini și la coadă,

Cum și la toate hele mărunte!...

Mai nainte-adecă, fără sfadă,

S-alegem un vodă-în țigănie,

Apoi un divan și boierie.

De-aci-încolo lesne-apoi s-or face

Toate helelalte vrednicii;

Așa vă sfătuiesc, așa-mi place!

Eu carte nu știu, nici istorii,

Ci vă sfătuiesc păcum socot

Ș-ahăst chip este sfatul mieu tot!"

Tandaler fârșind aici zisul,

Toți dederă sămn de bucurie,

Iară Drăghici abia-ș ținu râsul

Și grăi: „O, dragi feților! mie

(Drept vă spun că) nu-mi intră în cap

Un gând așa străin și sureap.

Deie Dumnezeu să hie bune

Toate ce-au zis Tandaler aice:

Eu împrotivă nu mă voi pune,

Numa cât v-am zis, vă zic, oi zice

Totdăuna: luați sama bine,

Ca nu cumva dracu să vă-îngâne!

Eu nu pociu nicecacum a crede

Că-au rămas țara dă tot pustie!...

Cine dar' slobozie vă dede

Să vă rădicați voi o domnie,

Stăpânind încă Vlad vodă-în țară?

Doar' gândiți lui a vă pune-în poară?

Cine-auzi sau văzu vreodată

Un vodă sau boieriu dă țigan?

Vița noastră proastă, neînvățată,

Cum va ședea sfătuind la divan?

Gândiți voi că-a domni țara-întreagă

Ar hi doar' numa lucru dă șagă?

Apoi câți din voi înțăleg carte?

Cum dară veți face judecate?

Iar' care dintre voi va să poarte

Domnia și caftanul în spate,

Caută să fie dă mare viță,

Născut din doamnă sau domniță.

Dar' și câți suntéți voi împreună

Ca să puteți apărare-o țară?

De vreo trii, patru mii o mână!...

Pentru că-ați biruit în ha sară.

Nu gândiți cu mintea ha nebună

Că-așa să va tâmpla totdăună!

O sută numa dân călărașii

Lui Vlad asupra voastră să vie,

Unde-s a lui Tandaler ostașii

Atunci, hăi slăbiți dă vitejie?

Dăci nu, feții miei, nu vă-amegească

Ahastă-îndemnare dimonească...

Noao nimic alta nu ne rămâne

Făr' să ne chivernisim în pace,

Grijindu-ne de-astăzi pănă mâne

Să nu-înfomeze gura mâncace,

Lăsând domnia ș-arme cumplite

Neamurilor celor neodihnite.

Trecând a războiului fortună

Apoi, și-întorcând iar' pace-în țară,

Și noi vom întoarce-în strânște bună,

La dăruite noao hotară;

Acolo rând bun apoi om face,

Cu voia domnii, cum ne place.

Apoi hie cum ursitorile hirul

Vieții torcând au zis din gură,

Căci, dă-ar umbla cât, oamenii șirul

Întâmplărilor din ursitură

Nu vor putea să-l schimbe, să-l mute,

Nici cu mintea lor, nici cu vărtute!..."

Drăghiciu tăcu: iar cu nerăbdare

Împrotivă-i Goleman să scoală

Și zice:-„O, Drăghiciu! Vorba ta n-are

Nici un haz și e dă minte goală.

Dă când te cunosc, tot prorocește

Grăiești, dar nici una ți să lovește.

Dacă nu poți tu fără cârteală

Sfatul bun ascultă, mergi acasă

Ș'ochii róși dă urdori-ți spală,

Să vezi mai curat!... Dar ce ne pasă,

(Grăi-întorcându-să spre-adunare),

Când cu noi e partea cea mai mare!"

Atunci toți strigară: „Craiu și țară!..."

Drăghici întorcându-le călchie:

„De-ați avea mămăligă cu zară

Destulă!..." răspunsă cu mănie,

Apoi să dusă din adunare,

Mâhnit de cele vorbe sprințare.

Iar' Goleman tot ca mainte

Văzând că vorba lui la toți place,

Acum de mândru nu să mai sâmte

Și pănă toată mulțimea tace,

El de iznoavă să-îmbărbătește

Ș-acest chip despută și grăiește:

„Adevărat că-a râdere-mi vine

Când aud că-a stăpâni-într-o țară

Este lucru greu! Din ce pricine?

Au doară pentru că-i o povară

Carea să n-o poată sprijinire

Slaba noastră țigănească fire?

Spùneți-m, rogu-vă, ce greutate

Are-un vodă? Eu voi desvolbi-o:

Doarme ca noi, pă dungă, pă spate,

Sau cum vra, păn' ce să face zio;

Apoi sculându-să bea și mâncă

Sau îș' razămă capul în brâncă.

Apoi jalbe și cereri ascultă

Și le hotărăște cum precepe,

Făr' a-ș' mai frânge capul cu multă

Învățătură, ce nice-i închepe

Lui în mintea ha domnească dă-alte

Griji mai trebuincioase și nalte,

Precum sunt cifèrturi și împlinele

Ș-alte-a domnii venituri grase.

Iacătă-vă-a lui mai toate hele

Ostăneli și greutăți povăroase;

Într-altele-apoi, cum socotește

Ș-îi vine-în minte,-așa poruncește.

Ș-ahasta-o zice Drăghiciu povară!

Dar' eu vă zic că-a scobire-o covată

Este-o meșterie mult mai rară

Și mult mai grea, decât în polată

Șezând la divan a porunci: „Eu

(Cutare), din mila lui Dumnezeu,

Poruncesc aceasta cu tărie!..."

Și cum știți voi însăți celelalte.

Iar' în cât e pentru boierie,

Ei încă șed în pălaturi nalte

Toată zioa cu ciubuc în gură

Ș-a vorbi câteodată să-îndură."

„Bine zici, Dumnezeu să te custe

Golemane (strigă din mulțime

Gogul)! Ba sunt ca nește lăcuste

Ce mâncă-a pământului grăsime.

Trăind în volnicie și sâlă,

Jupesc toată țara fără milă."

Nu mai putu răbda Corcodel

Voroava Gogului crâmpițată.

„Dar ce mai tocorosește-ahăl

(Zise), tocma ca moara stricată?

Lăsați cumu-s pă boieri să hie;

Ce vă pasă dă-a lor volnicie?

Că voi nu vă-ați adunat aice,

Să vărsați din gură vorbe goale,

Și puneți unul altui price?

Ajunge-un băț la un car dă oale!

Încépeți odată-a lucra ș-a face

Ca să stăpânim țara cu pace!...

Însă toate ca toate, dar' una

Este care voi cu mintea toată

Nu veți putea-o face cu buna:

Ca patriarci și vlădici odată

Sau și metropoliți dă moșie

Și bieții noștri țigani să fie;

Precum și preoți, ca țigănește

Să ne boteze, paști să ne facă;

Sau călugări de carne și pește

Nu mâncă nice pot să petreacă

Cu femei, ci-având spre lume greață,

În mănăstiri duc a lor viață.

Fraților, ahasta pare mie

Că nici unul dintre noi va face,

Ca lăsându-și iubita soție

Și cu toate ce pe lume-i place,

În chilie dă viu să să-îngroape

Sau în vreo pustie prin vârtoape.

Vlădici mai lesne s-or afla doară

Și dintre noi, pentru că vlădica,

Măcar nici însul nu să însoară,

Totuși nu-i zice nime nimică

Cându-și ține-o soáră sau nepoată,

Ba și când să-înfruptă câteodată.

Dă preoți nu-i grijă, că-au preutese,

S-oaspătă la botez și la nunte,

La zaifături, cumândări și mese,

Și purure șezând ei la frunte,

Blagoslovesc vinul și mâncare

Luându-și tot partea ha mai mare.

Dăci vrând a face-un lucru dă trabă,

Să lăpădăm altă nebunie:

Popi să ne-alegem cât mai dăgrabă,

Ca să ne-ajute la cununie;

Iar dă vlădici și călugări pare

Că n-ar hi trăbuință pre mare."

Bun Corcodel era să mai zică,

Când îmbulzându-să Ciuciu-în gloată

Strígă și mâna dreaptă rădică:

„Dar ce fleacuri voi zioa toată

Veți grăi, făr' capet ș-început!

Bine era dă ați hi tăcut.

Și tu Corcodele,-ar hi mai bine

Să mai taci odată, să grăiască

Alții mai cu minte dăcât tine.

Dară dă rasa călugărească,

Dă vlădici și popă cu preuteasă,

Noao țiganilor ce ne pasă?

Bine că scăpăm de-o mâncătură,

Dumnezeu dă ei să ne ferească!

Numa la părale și prescură

Ahăst feliu dă oameni acum cască;

Cu o mână te blagoslovesc,

Cu alta dă-averi te jecuiesc.

Dă să naște-un copil, nu-l botează

Fără plată, dă vra să să-însoare

Cineva, ei nu-l cununează,

Nici vor să-l îngroape, dacă moare,

Pănă nu-și iau plata rânduită

Pentru sfântul dar, sfânta mită.

Dăci, ori nice-un popă,-ori fără plată

Să hie la noi, dacă vă place."

„Dăh, mai înceată și tu vrodată

(Strigă Goleman) și ne dă pace

Cu sfaturile tale necoapte,

Că-așa n-om fârși pănă la noapte.

Bărbați buni, ian să luăm sama

Dă hele ce-s mai dă trebuință

Îm pare că-întii dă toate cheamă

Pe-a voastră-înțăleaptă socotință

Alegerea vreunui vodă harnic,

Unui ban, vel spătariu și păharnic,

Unui stolnic și visternic mare,

Apoi și hălor mai mici dă viță:

Ispravnici, vătavi și dă hăi care

Urmează, pănă la mica spiță

Dă panțiri și plăiași! Asta-întie

A voastra hotărâre să hie.

Iar ca să vă duc mai lesne-în cale,

Iacătă, voi să vă-întreb pe cine

Vreți a pune pe scaunul moale

Dă domnie și lui să să-închine

Vra, ca ș-unui vodă, țigănia?

Apoi, cui să cuvine bănia?"

Cântecul a XII

Țiganii la sfat încep gâlceavă;

Războiul atuncea li s-arată

Cu toată curtea sa cea gubá

Ș-învrăjbește țigănia toată;

Mulți voinici să-ucig în bătălie;

Vlad de voia sa merge-în urgie.

Așa zisă Goleman și-aștepta

Vorbă-înțăleaptă să-i întărească,

Dar' alții nu să putea deștepta

Din atâte sfaturi să găsască

Care-i mai bun, și cei mai cu minte

Nu voia să să certe-în cuvinte.

Atunci Bobul a să răbda nu poate

Și zice: „Dă ț-ar hi mintea lungă

Ca căciula, Golemane! poate

Că-ar nimeri doar sfat să-ți ajungă

A ne-îndupleca-întra-aceaiaș' parte,

Unde vrei să ne duci pe departe.

Dar n-am mâncat încă stregoaie

Nici mătrăgună, să nu sâmțim

Când ar vra cine să ne despoaie!...

Și pentru ce să nu grăbim

Așa tare, într-un lucru care

Poftește mai multă judecare?

Au doară ca să te punem pe tine

Vodă, sau doar ban, sau cevaș' altă,

Și țiganii ție să să-închine?

Iar' tu la dânșii cu sprânceană naltă

Căutând în zios, să scúpii dăparte,

Uitându-ți dă-opincile sparte!

Dar nu!... Dumnezeu să mă ferească!

Mai bine hălúi mai rău muntean

Voi să mă-închin! el să-m poruncească,

Decât ciurariului Goleman!"

Încă Bobul vorba nu fârșisă,

Când Ciormoiu ciurariul așa-i zisă:

„Ian' mușcă-ți și tu ha limbă,-o Boabe!

Nu te-acăța dă-oameni dă-omenie

Ca scaiul dă-oi. Au doară la scoabe

Făurim aici dă-a ta meșterie?

Mișel>ule<ce ești, dă ț-ai ținea gura

Și ț-ai spăla dă pă față sgura!"

„Dar tu cine ești (mânios strigă

Burda fierrariul cu piica mare)?

Adecă râde Ciormoiu dă-obsigă,

Cum râde cazanul dă căldare,

Sau ca și dracu dă porumbele

Fiind el mai negru dăcât ele.

Dracu mai văzu ciurariu cu minte!...

Și vedeți-l cum să născocoară,

Ca când ar îmbuca tot plăcinte

Ș'ar screme tot aur și comoară!..."

De-aci mearsă ca pârjolul sfada

Și să rășchiră-în toată grămada.

Împărechieri dederă-a să face;

Unul pe-altul a mustrare-începe,

Nici unul vra să-asculte cu pace

Și tocma ca nește fieri surepe

Răpștind merg și să scoală pe sine,

Ar mușca, dară nu știu pe cine.

Urgia văzând aceste, bate

În palme: „Bravo, țigănie!..."

Și zice Războiului: „O, frate,

Acu, deacă vrei, fă-ți o șozie!

Și te-arată la țigani în pripă,

Să vezi cum or purcede-în răsipă."

Iară cumplitul Războiu îndată

Sare-în cotigă, spre țigani pleacă

Cu toată curtea sa-înfricoșată.

Súflă-în búcin de trei ori și iacă!

Spaima cu Frica merg călăuze,

Și răci Fiori tremurând în buze.

După dânse cu capete-o mie

Ș-o mie de mâni, Vrajba pornește

Având Pisma dușmană, soție;

Dârzia cai buieștri-întețește;

Pe lângă cotigă mergând saltă

Jacul cu prada ș-Izbânda naltă.

Cazna, Răutatea necăită,

Sâla și Cruzia neîndurată,

Vrăjmășia și cu arma ascuțită,

Șugubina cu haina cruntată;

După-aceste și Moartea-obidată,

Cu mii de Chinuri împresurată.

Războiul stropit cu negru sânge

Răgni, și suliță-ucigătoare

Cu care șireaguri întregi frânge

Arătă țiganilor ciopoare,

Trecând pe lângă ele mereu,

Cu tot groaznicul alaiul său.

După dânsul Vaietele-amare

Și Tânga cu Plânsurile mere,

Blăstămul cu limbă-otrăvitoare,

Jelea, Gemetul fără putere,

Suspinele-abia răsuflătoare

Cu Grija d-inimă rozătoare.

Deznnădăjduirea-în dinți scrâșnește,

Năcazul frângând mânile plânge,

Lipsa caută, nimic nu găsește,

Iar' Căința-în lacreme să stânge,

Stremțoasa Sărăcie suspină,

Golătatea de toți să rușină.

O! maice, neveste și fecioare,

Pe la care s-a tâmplat să treacă

Aceștea, cât amar și plânsoare

V-așteaptă!- O, țigănie săracă!

Cum te turburași toată la minte,

Când văzuși Războiul de nainte.

Atunci Tandaler ce la domnie

De mult căsca și de jumătate

O și-îmbucasă, strigă cu mănie:

„Soiu dă câne! Laie blăstămată!

Până când tu tot dă capu tău

Vei umbla, și fără Dumnezeu?

Iacă, vă zic ha mai dă pă urmă:

Așa să tăceți ca peștii-în apă!

Că dacă-oi sâmți că mă mai curmă

Cíneva-în vorbă ș-un cuvânt scapă

Din gura lui ha nerușinată,

Îmbe i-oi zdrobi fălcile-îndată.

Nește mișei făcători dă ciure,

Lăieți și mâncători de mortăciune,

Încă și pă hăi cinstiți să-înjure?...

Așteptați numa, că-acuș v-oi pune

Căpăstru-în cap și zăbele-în gură,

Și veți juca pe-altă zicătură".

„Hăi, măi! cine-ți dede-aha putere

(Sfârcul strigă de după spate)

Să ne bajocorești, Tandalere!...

Așa prost și fără dă dreptate?

Că n-au sosit încă-aha clipită

Ca să cerem de la tine pită.

Ne rugăm foarte mării-tale

Să-ți mai cruți ha trufă timpurie

Ș-apregimea ha fără de cale,

Că-încă nu ești domn în țigănie!

Și nice vei hi, te poți încrede;

În zădar pofta ți să răpede!"

Auzind această defăimare,

Lui Tandaler scăpă suferința;

Denaintea toatei adunare

Să întoarsă și din toată sâlința,

O palmă-așa-i repezi de-amară,

Cât să-învârti ș-ochii scânteiară.

„Na! Sfârcule (zisă),-ahasta-ți hie

Pănă una-altă dă-învățătură;

Iar' când oi ajunge la domnie,

Nu-ți va rămânea nici un dinte-în gură!...".

Nu-și fârși Tandaler vorba bine,

Când și lui o palmă iacă-i vine

De la Cârlig (nepotu de frate

A lui Drăghici). Tandaler s-întoarsă

Să vază cine cutează-a-l bate,

Când unul din gloată așa-l ștearsă

Cu un fuștiu pe ceafă de tare,

Cât îl porni sângele pe nare.

Aurariu amețit nu mai caută

Cine l-au lovit, ci dă pe-întreg

Și-împinge mulțimea-întărâtată,

Sâlind să iasă-afară din zbeg

Care-împrejurul lui s-adunasă

Și să scape sănătos acasă.

Musă, care-ai fost la bătălie

Și ști toate decât toți mai bine,

Spune faptele de vitejie,

Care s-au tâmpinat și cu cine?

Care pe care tăind ucisă

Și la țara morților trimisă?

Tandaler oblicind că nu-i șagă

Și ciurarii vor să-l împresoare,

Pusă mâna pe cioarsă să-o tragă,

Dar' tocma când era la strâmtoare,

Cărăbuș zlătariul i-o furasă,

Și viteazul spăimântat rămasă.

Spre norocul său un ciolan vede

Zăcând pe pământ, de moartă vită.

Iute-l rădică și să răpede

Între ciurărimea grămădită

Și pe unde merge cutrupește,

Ucide, prăvale și rănește.

Cum oarecând Jidovul preatare

Cu măseaua de-asin, filistiana

Oaste-împrăștiè, morții amare

Dând multe mii, așa-întru țigana

Gloată, mănios Tandaler face,

Dând, hărțuind încolea ș-încoace.

Întii lui Lăpăduș capul sparsă,

Apoi lui Șugurel falca dreaptă

O făcu strâmbă, de-acolea ștearsă

Nasul lui Șoșòi, și iar' aiaptă

Ciolanul cumplit tocma-în urechie

Lui Aordèl cel de viță vechie.

Dar' cu toate aceste nu poate

Printre mulțime prejur bulzită,

Încai la cetașii săi străbate,

Iar' gloata din ce din ce să-invită:

Unii bat, alții stau, iar alții scapă,

Ceia vor la bătaie să-încapă.

Într-acea iacă, repezit vine

Muțu-într-ajutoriu cu doisprezece,

Cei mai voinici, că-i spusese-or cine

Cum că fac pe Tandaler tot flece.

Aceștea sosind rupsără-a bate

Păn' făcură voievodului spate.

Însă și Goleman pe cărare

Le-aleargă,-înarmat ca la bătaie,

Purtând o furcă de șatră mare,

Și după dânsul proaspătă laie,

Ce sosind mult nu socotește,

Ci dă pe-întreg, cum i să lovește,

Lui Ganafir pe creștet prăjina

Căzând îi face tot capul fleacă,

Rumpe lui Băluț din umeri mâna,

Iar Muțului frânge cioarsa în teacă,

Lui Colbeiu zdrobește dinții-în gură.

Câte poate face-o lovitură!...

De-aici rădicând furca cumplită

Vede pe Bratul voinic că vine

Cu ceata lui Tandaler vestită.

Acestùi acum el drumul ține

Și-l nimerește tocma la tâmplă,

Unde grabnică moarte să tâmplă.

Tandaler văzând trista cădere

A Bratului, întracolo pleacă,

Căci inima lui izbândă cere,

Și-învârtind ciolanul cel de vacă,

L-arúncă și pe vrăjmaș lovește,

Pe unde neagra mustață-i crește.

Cade ciurariul ca mort pe spate

Și căzând furca din mână-i pică;

Pământul cu picoarele bate.

Pe toți atuncea cuprinsă frică

Și-îndărăpt să dede fieșcare

Făcând aurariului cărare.

Cela zăcând amețit de minte,

Cesta sare și furca-i apucă

Și răpit de patima fierbinte

Era cap să-i crepe ca ș-o nucă,

De nu l-ar fi năvălit îndată

Ceata ciurarilor bărbătată.

Aceștia cu rude-împoncișate

Pre viteazul aurariu săriră.

Aici să vezi capete crepate!

Amândoao-acum să-înoțărâră

Părțile, și acum depreună

Toată tabăra-în arme s-adună.

Muierile fără-învălitoare

Aleargă, copilele fricoase

Trămurând din cap pănă-în picioare,

Umblă ca ș-oile spărioase,

Rătăcindu-să-încolea și-încoace

Și nu știu de spaimă ce vor face.

Bărbații sosind nu căuta-în cine

Să deie, ci da de toată parte,

În toți cei de cetele străine.

Așa dete Vârlan negrii moarte

Pe Neagu lingurariu, așa Gogul

Pe Burda și Pleșca șontorogul.

Toți acu de arme s-apucasă,

Numa Parpangel de lina pace

Iubitoriu, ce nu să mestecasă

La nici un sfat, privește și tace

Socotind cu cetașii să iasă

Din ciorobòr și să meargă-acasă.

Face semn cătră-ai săi să purceagă

După dânsul și pleacă-înainte,

Vrând să meargă la Romica dragă,

Dar' în cărare-i stau răgăminte

De lăeți și goleți întrarmate

Socotindu-să pe cine-ar bate.

Corcodel voievod era la frunte

Vrând a sa noduroasă măciucă

De corn cu sânge și el s-o crunte.

De tânărul Parpangel s-apucă;

Umflă să deie, dar' cestùi nu-i pasă,

Căci cu mult mai nainte să-înflasă

Și zvârli buzduganul de-aramă

Așa cu năpraznă, tocma-în frunte,

Cât îi făcu crierii-în cap tot zamă.

Iar' Corcodel căzând ca ș-un munte

Sună, când năroit să prăvale

Și de-aproapea cutremură vale.

Zlătariu mândru de ceastă-izbândă,

Căutând la mort grăi: „Corcodele,

Aceasta-i pă tine-o dreaptă-osândă!

Pentr-atâte nedreptăți și rele!

Rău ți-ai aruncat cu bobii foarte,

Când însuți nu știuși de-a ta soarte!"

Dup-aceasta el pornește iară

Cu cetașii săi prin gloate

De lăieți și goleți tăindu-să-afară,

Dar' nu-i cu putință a străbate,

Că de toată partea cu năvală

Golățimea pe dânsul să scoală.

Și, măcar că nu vra să-aibă parte

La războiu, pentru că rău îi pare

Și necuvios a face moarte

În soiul său și-atâta stricare,

Ci,-în zădar, că-întărâtata laie

Nu caută, ci-urnește, dă și taie!...

Pietrile vin pe dânsul ca ploaie,

Mulți voinici a lui căzusă

De-a goleților măciuci și maie,

Când voinicul aminte-și adusă

De-armătura sa și vitejie

Ce făcusă-în turci pe cea câmpie.

Deci lucindu-și sabia din teacă,

Strigă cătră-ai săi cu bizuință:

„După mine, copii! Ori cum să placă

Lui Dumnezieu pentru biruință!...

Încài s-arătăm cestòr calici

Că nu suntem pui dă potârnici!..."

Asta zicând, sară cu iuțime

Și-întorcând sabia vitejește

Unde-i cea mai deasă golățime

Acolo dă, taie și lovește,

Nasuri, mâni, urechi, capete-o sută

Picară zburate-într-o minută.

Cetașii lui îmbărbătați încă

Fac minuni de vitejie-în gloata

Protivnică; gemere adâncă

Și vaiet s-aude, pe-unde ceata

Voinică merge tăind în goleți

Ca și-în cucute sau ciuciuleți.

Muierile cu copii-în spate

Văzându-să de bărbați rămase

Aleargă și iele ca turbate;

Și ca nește Furii nemiloase,

Luându-și copii de picioare

Dau cu dânșii-în sabii și topoare.

Dar' a lui Corcodel, cea mai crudă

Dintru toate maicele, muiere

Groaznică, pildă lăsă de ciudă

Și de femeiască neputere,

Svârlindu-și pruncul său mititel

Drept în obraz lui Parpangel

Și zicând: „Na mâncă-ți-l, o, câne!

Dacă-i mâncași pe dragul tătucă!..."

Bunul voievod ș-uitasă de sine

Și-i părea că vede o nălucă,

Răsturnat de-alungul pe pământ

Trezindu-să cu nasul frânt.

Această tâmplare neașteptată

Iară desarmă toată mănie;

Și fiind ordia-împrăștiată

De lăieți și goleți pe câmpie,

Să trasă cu-ai săi din toiu afară,

La corturi, scârbit de-atâta-ocară.

Într-acea Găvan pe Ghițul omoară,

Cocoloș pe Titirez dăcúlă,

Coastea lui Zăgan capul zboară;

Iar' Peperig a Dodii căciulă

Tăiè-în doao și capu-i despică

Din creștet pănă-în tufoasa piică.

Parnavél cu suliță-ascuțită

Străpunsă pe Corbea-în gemănare,

Și, de nu era punga-încrețită,

Pătrundea-i fierrul pănă-în spinare,

Dar' totuș' răsturnându-l pe-o dungă

Îi zdrobi toată cremenea-în pungă.

Mândrea pe Ciuntul de barbă trage,

Năsturel pe Dondu flocăiește,

Iar' ca ș-un juncan Dragos ìn rage

Și cu dinții beliți clențănește,

Căci Spèrlea-îi sburasă nasu-în doao

Și mustețe cu buzele-amândoao.

Ghiolban încă dede să deie

În Căcâcia cu barda lată,

Iar' cela aruncând o bebee,

Îl tocă tocma-în gura căscată.

Ș'așa-i fu de crudă lovitură,

Cât îi zdrobi toți dinți din gură.

Într-acea Tandaler de-altă parte

Hărțuind cu ceata sa voinică,

Făcea-întru căldărari mare moarte,

De mâna lui mulți tari voinici pică,

Căci văzându-să fără scăpare

Ca turbat așa răgni de tare.

Ș-așa lovi-împrejur cu pârlita

Furcă de cort peste țigănime,

Cât șepte căzură-într-o clipită

Prăvăliți. Și nu cuteză nime

Mai mult să-i steie nainte, iară

El unde dă, prăvale ș-omoară.

De furca lui năpraznică cade

Țântea, făcătoriu ales de-inele,

Și Chìfor, ce știa bine rade,

Cum și tu, tinere Viorele,

Ce dulce cântai cu viers măiestru;

Cad apoi și Gârdea, Mircea, Sestru,

Șoldea, Iencuț, Barbu și cu Nuțul,

Covrig, Mozòc, Barbu și Ciurilă,

Cornèiu, Cârlig, Sperlea ș-apoi Huțul.

Toți aceștea, loviți fără milă,

Să fârșiră cu moarte păgână

De-a lui Tandaler groaznică mână.

Însă de altă lature s-aude

Mare vaiet, zarvă și strigare;

Aurarii acolo era în-trude,

Căci acum și cetele căldărare

Ajungând cu goleții de toată

Partea-i împresurasă roată.

Cercea, voinicu-aurariu, aice

Hărțuiește cu multă vărtute,

Dar o mulțime-i să pune-în price

Dintru lăieți de mai multe sute,

Păn' ce să trezește mai pe urmă

Închis giur împregiur cu-a sa turmă.

Atunci cătră cetașii săi strigă:

„Ochii închiși, măi! Și dați pe moarte

Cruciș, în curmăziș' și cărligă!"

Iar' cetașii-începură-a da foarte,

Cu ochii închiși mergând nainte,

Tăind în lăieți ca și-în plăcinte.

Tandaler precepu văzând aceasta,

Că ceata lui s-află la strâmtoare

Și-aruncând acum arma sa proastă

Apucă nește-arme mai ușoare

Care Stanciul din cort îi adusă

Și cu ele spre-ajutoriu să dusă.

Încă nu mersese jumătate

De cărare, când Bălăban iacă,

Acuma-i sosisă după spate

Și vra să-l tundă-în ceafa săracă

Cu un greu baros ce pe-astă vreme

Trii rădicându-l încă s-ar screme.

Tandaler oblicind scutu-întinse

Și sprijini groaznica lovită,

Dar' în bucăți scutul i să frânsă;

Dar' nu rămasă lucru-întratâtă,

Și cu chivăra lui voinicească

Pe frunte-i să pluști ca ș-o broască.

Nasu-îi fumă și-ochii scânteiară,

Ș-apucându-l de cap amețală

Căzu pe-un picior, dar' venind iară

La sineș', de zios iute să scoală

Și lucind agera săbioară,

Lui Bălăban urechiușa-i zboară.

Apoi lăturiș' trăgând lovita

Îl nimeri tocma-între fălci, unde

Măcinează măselile pita;

Pănă la os fierrul crud pătrunde,

Iară lui Bălăban tăietura

Pănă la urechi îi lărgi gura.

Vra bietul atunci ceva să zică,

Dar' numa lòlotă neînțăleasă

S-aude, căci limba nu-i răspică

Nici un cuvânt cu vreo noimă-aleasă,

Fiindu-i toată falca deschisă!

Atunci Tandaler cu fală-i zisă:

„Mergi, Bălăbane,-acum ș-îți ajungă

Lauda că lui Tandaler în față

Cutezași a sta!" ...De-aci s-alungă

Și lui Petcu cel cu barbă creață,

Ce-asupra lui vine cu năpraznă,

Nasul tăindu-i îl face de caznă.

Lui Bùrla-apoi, care cu măciucă

Ferecată la dânsul străbate,

Într-o lovită,-o mână ș-o bucă

Taie, și nici caută nici s-abate,

Căci vede pe Cucavel de-o parte

Făcând între aurari mare moarte.

Deci într-acolo rapede-aleargă,

Iar' Purdea din ochi și de pe față

Sămuind, trămură ca ș-o vargă

Pentru-a lui bun Cucavel viață,

Și Bumbului ce era cu dâns,

Așa zisă cu lacremi și plâns:

„Vezi, Bumbule, Tandaler unde

Năzuiește, ș-unde-izbânda-l trage?

Dar, dă cumva el va pătrunde,

Zeu! că va curma zilele drage

Lui Cucavel, cum și-altòra fece,

Și moartea cumplită nu-l va trece!...

Dar' ian iscusește ceva-în tine,

Să-împedecăm ahastă tâmplare,

Căci almintere nu rămâne

Niciunul întreg dă vătămare,

Și, pân' sta Tandaler pă picioare,

Noi nu vom scăpa de la strâmtoare.

Mi-aduc aminte, Bumbule, că-odată

Răsturnași pă unul și mai tare

Dăcât Tandaler, iar' astă dată

Tu nu numa că-ți vei face-un mare

Nume, dar țigănia toată

Mulțămită-ți va da și plată".

Bumbul suspinând: „O! Purde iubite!

(Grăi) dă aș hi ș-acum în vârsta

Ahaia, când pă Zăgan ce-întriite

Puteri avea, luptai și pă Cârsta

Trântii, dă hainele îi crepară,

N-aș suferi eu ahastă-ocară!...

Dară s-au fârșit zilele-ahele!

Și cu dânse vărtutea săracă,

Lăsându-mi slăbiciune și jele.

Una ș-altă-a bătrânii-ortacă!

Însă-orice-a fi, face-voi cercare,

Facă-apoi norocul cum îi pare!"

Aceste zicând, trupu-ș' îndreaptă,

Să scutură și tinzându-și brață

Cearcă-ș, mai cu stânga, mai cu dreapta,

Putere, și pare că să-învață,

Apoi ca când cevaș s-ar încrede,

Hotărât spre Tandaler purcede.

Ca lupoaia bătrână vicleană

Când vede un taur fără pază,

Mugând, buiecind într-o poiană,

A-l năvăli fățiș' nu cutează,

Ci pe-ascuns, prin tufe-urmându-i caută

Cum să dea pe dânsul neașteptată,

Cela coarne fluturând aleargă,

La tot mușunoiul să-întărâtă

Și vra din rădăcină să-l spargă,

Împraște țărâna cu copită

Și coarne,-uitându-și cu tot de sine,

Păn' lupoaia dindărăpt îl ține,

Așa Bumbul pe departe-urmează

Vrăjmașului, clipită dorită

Așteptând ca zăpăcit să-l vază,

Să-i deie răsplată cuvinită,

Făcându-l tuturòr de măscară,

Pentr-atâte morți ș-atâtă-ocară.

Tandaler pe mulți morții dedusă,

Nice-i mai sta cineva-împrotivă.

Nenorocul în cale-i adusă

Pe Buta cel cu minte ponivă,

Cărui aurariul mândru strigă:

„Feri! dă ții să mai mânci mămăligă!...".

Atunci Bumbul de napoi sosește

Și chibzuindu-și treaba sa bine,

Din toată sâla să răpezește

Pitindu-să cu capul, și vine

Lui Tandaler tocma-între picioare,

Dându-i o cumplită berbecare.

Viteazul să răsturnă pe spate,

Iară Purdea strigă-în gura mare:

„Dați acum, fraților, pe-apucate,

Că, iacă, zace Tandaler cel tare!"

Și-așa-l tocă cu ciocanu-în frunte,

Cât îl porniră lacreme crunte.

Viteazu cea mai de pe-urmă putere

Culegând în sine, să rădică,

Dară vârtutea din trup îi piere

Și iar' îndărăpt la pământ pică;

Atunci lovituri nenumărate

Vin pe el de prăjini ferecate.

Capul lui mai mult nu să cunoaște,

Și totuș' mănia neînsătată

Nu să poate-îndeajuns a să paște,

Păn sosește-a lui voinică ceată;

Atunci trupul tot zdrobit ei lasă,

Voioși de-astă biruință-aleasă.

Doară-aci s-ațâță și mai mare

Vrajbă, de nu-i despărțea făr' veste

O minunată foarte tâmplare

(Așa-în cronică-aflai ș-așa este):

Adecă-o-înviorată fortună

De cele ce fulgeră și tună.

Spun că multe fulgere loviră

Între țiganii-învrăjbiți! Dar' fie

Măcar cum! destul că mulți pieriră

Într-acea zi din oastea murgie.

Și toți țiganii de-aci prin țară

Pribegind, iară să-împrăștiară.

Așa trebile sta,-în iastă gioasă

Lume-a noastră pe pământ, când iacă,

Din nălțimea cea mai luminoasă

Ce raze nemuritoare-o-îmbracă,

Din tronul său mai sus de stele,

Vecinicul împărat privi la ele!...

Văzu toate; și-a>le< sale județe

Vecinice rămân păzite bine!...

Văzu cetele iadului îndrăznețe

Amegind sufletele creștine;

Văzu păgânele turcești gloate

Fugind din țară și-împrăștiate.

Iar' după vecinica hotărâre

Încă turcilor nu le sosisă

Ceasul și vremea cea de pierire,

Care le este din vecie scrisă,

Deci lui Gavriìl, din sfântul coriu,

Care-i cel mai întii solitoriu,

Iar' după vecinica hotărâre

La Vlad Vodă:„-arată-i și-l învață

Că-în zădar la pierire s-aruncă,

Căci hotărât este să mai pață

Norodul lui încă vreme lungă

Jugul turcesc; ș-atâta-i ajungă..."

Așa zisă vecinicul Părinte,

Iar' Gavriil solitoriu îndată

Mearsă țiind poruncile-aminte;

Ș-învăscându-să-în rază curată

Luă față-asemene celie

Ce-are un tinăr ieșind din pruncie.

Zburând apoi în arepi ușoare

Ceriu cel mai de-asupra străbate,

Trece pe lângă stele și soare

Și nicăieri din drum el abate,

Pănă când la Vlad Vodă sosește

Și cereasca poruncă-i vestește.

„Vlade! (strigă cereasca solie)

Așa zice Făptoriul a toate:

„Zădarnică-i a ta măiestrie!...

Vecinice hotărâri nemutate

Vor poporul tău încă să fie

Lungă vreme-în păgână robie!" "

Aceste zicând îngerul purceasă

Ascunzându-să-în nuor supțire;

Principul înalt, deacă-înțăleasă

Solia și sfânta hotărâre,

Căzând pre față-îndată să-închină

Cu inima-înfrântă și creștină.

Voios poruncii el să supune.

Pe cei mai încrezuți ai săi cheamă

Și cum să tâmplă pe rând le spune,

Cu mângăioase vorbe-i întramă;

Și defăimând turceasca robie,

Mai bine-aleasă-a merge-în urgie.

Mergi sănătos, inimă vitează,

Căci oameni și ceriu îți fu-împrotivă!

Poate că va mai luci vo rază

Și țării tale,-însă deopotrivă

Cum au lucit supt tine, n-aștepte,

De nu vra din somn să să deștepte.

Iar' Brâncovan, pe care pusese

Vlad povață muntenelor cete

Ce era din toate mai alese,

Să să-adune-atunci poruncă dete,

Și cătră toți ce era mii zece,

Într-acest chip cuvântare fece:[33]

„O! voinici aleși! soți de-arme și frați,

A patrii de pe urmă sprijană,

Numelui turcesc nepreteni jurați!

Încă viiă gloata musulmană,

Încă pradă dragă țara noastră,

Cruzimea ei nimică nu pastră!

Pe domnul viteaz ai săi vândură,

Care fu silit a merge-în streini;

Însă mie lăsă-învățătură

Să nu vă supuiu turcilor păgâni.

Pagubă-ar fi de-a voastră viață,

Pagubă (zisă) și de vărtute,

Să răpuneți pentru-o șugubață

Boierime, suflete vândute;

Ci să cruțați-nalta bărbăție

Spre mai bune vremi, de-or fi să fie!

Vă mulțumesc dar eu, domnul, țara,

Pentru-a voastră vitează sâlință.

Mergeți dragii mei! Fugiți de-ocară

Ce-așteaptă pe cei fără credință,

Ce s-aruncară la turci în brață!

Lăsați, după vrednicii să pață."

Așa zâcând cu lacremi pe față,

Cuvânt îi închisă-amara jele,

Iar' în oastea vitează,-îndrăzneață,

Nu s-auzia făr' suspinuri grele.

Toți în adâncă era tăcere,

Nădușindu-și amara durere.

Când din șireaguri ieși cu-îndrăzneală

Romândòr înainte și stete,

Împregiur cătând fără sfială,

Și sămn că va să grăiască dete,

Romândor viteaz cu fire-isteață

Ca Mart la războiu, ca ș-Amor în față.

Însă atunci părea că-i scânteiază

Ochii grăind așa cătră cete:

„Oastea lui Vlad, adecă vitează!

Războiu a face-acum va să-încete?

Iar' turcii vor merge cu pofală

Râzându-și de-a noastră neîndrăzneală?

La-atâta-adecă țara ne-ajunsă

Să-ș' vază muieri, maice, copile

Roabe la turci în saraiu ascunse?

Iar' fii și părinții de zile

Făcuți musulmani sau puși la robie?

Ah! voinici! aceasta să nu fie!

Nu fie! păn' suntem în viață!...

Să nu să zică vreo dinioară

Că trăind noi și-într-a noastră față

Vrăjmașul ne robi dulcea țară,

Că-oastea lui Vlad întreagă ș-armată,

Patria-și lăsă la turci argată!

Ș-unde-ți merge răsipiți în lume

Făr' patrie, casă, fără hrană?

Ah' cel mai amar! ba și făr' nume

Purtând cu voi vecinică prihană!...

Nu, dragi voinici! Ori la slobozie,

Ori la moarte drumul să ne fie!...

Și deacă-i hotărât din vecie,

Patria să cază fără vină,

Aceaiaș' soarte ș-a noastră fie:

Un mormânt ne-astupe ș-o țărână!

Vrăjmașului alta nu rămână

Făr' pământul și slava română!"

Romândor fârșind, răpști mulțimea,

Ș-un gomot din șireag în șireag

Mearsă crescând, iară călărimea

Desvoalsă-îndată-alb-verdele steag:

„Du-ne (strâgând), măcar în ce parte,

Ori la slobozie sau la moarte!"

Table of Contents

Țiganiada

Țiganiada sau Tabăra țiganilor

Prolog

Epistolie închinătoare

Cântecu I

Cântecul a II

Cântecul a III

Cântecul a IV

Cântecul a V

Cântecul a VI

Cântecul a VII

Cântecul a VIII

Cântecul a IX

Cântecul a X

Cântecul a XI

Cântecul a XII