Sărută-mă

Magda Isanos

Editura Bestseller

Imagine: Zurijeta/Shutterstock.com

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Doamne, n-am isprăvit!

Doamne, n-am isprăvit

cântecul pe care mi l-ai șoptit.

Nu-mi trimite îngeri de gheață și pară

în orice sară.

Nu pot pleca. Arborii îmi șoptesc;

florile calea-mi ațin și mă opresc.

Despre toate-am început o cântare

de laudă și naivă mirare.

Oamenilor voiam să le las

sufletul meu, drept pâine la popas,

drept pășune, livadă și cer.

Tuturor acelora care nu mă cer

și nu mă cunosc, am vrut să le fiu

o candelă pentru mai târziu.

Căutam în iarbă și-n mohor

tainele ascunse tuturor.

Mă uitam în fântână și-n iaz,

și-ascultam - îndelung - sub brazi...

Atunci au venit îngerii și m-au chemat.

Doamne, nu pot pleca, n-am terminat!

Deschide colivia, fă să zboare

cântecele mele nerăbdătoare.

Pomii cei tineri

Pomii cei tineri, în dimineața de marte,

unii lângă alții au stat să se roage -

frunțile lor străluceau inspirate deasupra

pământului încă-n zăpezi.

Și-n aerul în care nu erau zboruri,

pomii, ale căror umbre nu se născuseră,

cântau un imn pentru viață,

ca niște oameni goi și frumosi ei cântau:

"Soare de-aramă, zeu popular printre plante,

privește oastea noastră-ndrăzneață;

ici-colo aerul e rumen de tot printre ramuri,

că viitoarele fructe acolo vor sta...

Noi nu ne-nchinăm de fel și nu plângem

ci pregătim un loc cât mai înalt pentru cuiburi

și pregătim o orgă de brazi pentru vânturi,

soare de-aramă, zeu totdeauna rotund...

Ni s-a povestit despre tine-n pământ,

când nu cunoșteam dimensiunile cerului;

ni s-a povestit despre tine-n leagănul cald.

Semințele-n somn visau că există colori,

roșu, albastru și gri, minunate colori.

Tu, peste frunțile noastre, soare, cobori.

Și noi vom da fructe, și noi vom fi hore de flori.

Gloria noastră toată-n vârf se presimte..."

Și-un curcubeu pe deasupra tulpinilor strimte

cade vestind: nu moarte, desigur, nu moarte,

pomilor tineri în dimineața de marte...

Cine va cânta

Cine va cânta cântecul mare,

în care să-ncapă pământul și toate

lucrurile blânde și întunecate,

rădăcini, amintiri amare?

Un cântec aproape neauzit

prin care să poată turmele trece –

și seara să crească înaltă și rece,

un cântec de pom desfrunzit.

Lumină, lumină, din nou tu cazi,

și cântecul vieții n-a răsunat.

Mereu cheltuindu-mă-n timpul bogat,

eu sunt ca un cer printre brazi.

Trebuie să preamăresc ceva și să mor.

Slavă pământului plin de morminte...

Trebuie să scriu, cu puține cuvinte,

de țarini și oamenii lor.

Departe sunt volburi

Departe sunt volburi, furtuni.

În insula noastră calmă noi asteptăm.

Fiecare-n insula noastră visăm.

Cine pentru frunțile noastre-mpleti-va cununi?

Căci frunțile ni-s anume boltite

pentru-a purta cununi înflorite.

Au trăit, se va spune, -n această cetate.

Au trăit, au murit în simplicitate.

Se va vorbi despre noi. Nu-i ciudat?

Pentru că stând în insula noastră-am visat,

am fost tineri si-am avut lumină multă de dat,

până-am scăzut si ne-am întunecat.

Se va vorbi despre noi. Nu-i ciudat?

Primăvara

Un aer călduț, parfumat

Sub cerul de-un pal ivoriu,

În vale pârâul umflat

aleargă sălbatec și viu.

În zori m-a trezit sărutarea

trimisă pe-o rază de soare;

Lumina-neca depărtarea -

tot răul murise-n uitare.

Veni pe aripa de vânt

O veste frumoasă din cer.

Și-acuma bătrânul pământ

Își lăsă cojocul de ger.

E vestea ce-o murmură seara

zefirul. Pădurea o știe;

Sosește de-acum Primăvara,

să bucure lumea pustie.

Prin dealuri sărace, se-aude

un zvon care crește mereu.

Îl spun a pârâului unde

Îl cânta tot sufletul meu.

O floare albastră și crudă

se-nalță sfioasă spre soare

și câtă la loc să se-ascundă

de firea zăpezii ce moare.

Tu soare, trimite lumina

în raze bogate spre noi

și fă să răsară-n grădină

frunzișul, pe arborii goi.

Cântarea munților

Cânt

Cânt ca privighetorile oarbe.

Nu știu, eu sorb cântecul sau el mă soarbe.

Atât de sus ne-naltam câteodată…

Sufletu-mi arde de-o flacără înfricoșată.

Ca rugul din care a vorbit Dumnezeu,

așa arde sufletul meu.

Cred în zâne, în sfinți și minuni ;

prieteni, nu-mi împletiți cununi.

Cântecul e-n mine ca-n voi tăcerea ;

îi bănuiesc uneori puterea,

însă nu știu nimic și mă-nchin smerit

îngerului lângă mine ivit.

Fă-mă să cânt despre oameni și suferințe,

șoptesc cu buzele reci, fierbinți,

despre săraci, despre copii și foame…

Și-n mijlocul cereștii mele spaime,

întrezăresc cuvintele de foc,

cu care-ar trebui să creez lumea, s-o pun la loc.

Apoi rămân singură. Nu știu nici eu

de ce mi-a vorbit din stufișul aprins Dumnezeu.

Dumnezeu

Oamenii bogați au făcut icoane,

catapitezme-aurite și strane,

însă Dumnezeu n-a venit

în locul astfel îngrădit.

Bogații stăteau groși, împovărați

și se uitau la sfinții frumos îmbrăcați.

În vremea asta, Dumnezeu zbura-n copaci,

făcându-i să-nflorească. Fugea la săraci,

cerându-le mămăligă și ceapă.

Era când câmpie verde, când apă.

Alteori se făcea mic

și s-ascundea în floarea de finic,

ori s-apuca să crească-n păpușoaie,

s-ajute furnicile la mușuroaie,

să dea pământului mana și ploaie.

Avea atâtea de făcut Dumnezeu,

și oamenii îl plictiseau mereu,

cerând unul pentru altul rău.

Îi auzea strigând: “Pământul meu…”

Îi vedea punând semn de hotar,

ciopârțind, împărțind minunatul dar.

Atunci se supăra. Pornea furtuna.

Cu secetă și ploaie-nghețată lovind într-una, se făcea mare

și-nfricoșat,

ca muntele cu păduri îmbrăcat.

Până venea o pasăre la el.

Codobatura, sau un porumbel,

și spunea: “Doamne, mi-a căzut puiul jos.

Zi să se facă iară frumos,

să răsară soarele și să-l găsesc…”

“Facă-se voia ta, sol păsăresc…”

Și Dumnezeu punea fulgeru-n teacă

și s-apuca alte lucruri să facă.

Moartea prorociței

V-am lăsat vâslind cu apele

și cu soarele,

și v-am găsit uciși cu sapele

și cu topoarele.

V-am lăsat vouă și vouă

grădina asta cu rodii și rouă,

ca s-o culegeți și s-o cosiți -

și frați să fiți!

Dar abia am închis ușa,

și mi-ați și măturat cenușa.

Abia coboram pragul,

și mi-ați și rupt cartea și steagul.

Și încă mai eram prin ogradă,

când unul a ieșit să vadă

dacă nu cumva mă întorn.

Altul privea cerul prin horn

și prin spații zărea,

pe punți de argint, glezna mea.

M-aș întoarce acasă pe drumul vaselor,

urmărită de vânătoarea cicloanelor,

dar mă apasă putreda Mare-a Sargaselor,

mă apasă greul zid al oceanelor.

Imnuri pentru pământ

Logodnă

Logodnicul vine-n amurg,

vesele pletele-i curg.

Puneți-mi rochii

albastre, flori.

N-auziți pașii biruitori?

Unde-i inelul scump,

dăruit?

Luna nu vrea să-l zărească.

O, ce poveste copilarească:

cum

ne-am vazut, ne-am iubit.

Fraga

Fragedă, inima ni s-a frânt.

Prielnici de-acum ne fie

zeii cei blânzi din pământ

și-ai cerului zei o mie.

Creanga belșugului, necontenit

scuturată de noi, rodească.

O, ce poveste copilarească:

cum ne-am văzut, ne-am iubit.

Eu nu regret

Eu nu regret povestea de iubire,

dar e nespus de trist și de ciudat

să simți c-asemeni unui fir subțire

ceva frumos din tine s-a sfărmat.

Și nu mai știu anume ce, și-anume când,

căci toate ca-ntr-un vis s-au petrecut

de-ți vine să pornești, de alții întrebând

de-au fost aievea cele ce-au trecut.

Poezii publicate antum în periodice

Toporași

Cu sacu-i plin de banalități s-a prezentat

și anul ăsta zâna primăvara,

cu toate-acestea noi ne-am bucurat

de parcă-ar fi venit întâia oară.

Contrazicându-mă cu mine însumi și-n sfârșit,

riscând să-mi stric pantofii prin noroi,

m-am dus să văd ce flori au răsărit

în parcul vast și gol de lângă noi.

De mult nu mă-ncercase așa dor

de viață și călcam nerăbdătoare;

simțeam cum se-nfioare sub picior

pământul umed, fecundat de soare.

Copacii goi mi s-au părut încântători -

Parcă-aș fi vrut să-i strâng în brațe să-i sărut

(trecusem până-atunci de-atâtea ori

pe lângă ei și nici nu i-am văzut)

Iar ceru-albastru, vag, nedefinit

(ca rochiile care ies la spălat),

cu capul dat pe spate l-am privit

și l-am găsit de-a dreptul minunat.

Pe urma-am dat de toporași lângă-un stejar

erau așa de-albaștri, delicați -

ca niște firmituri lăsate-n dar

de primăvară, printre pomi-ntunecați.

M-am aplecat cu inima bătând,

dar când era să-i rup, nici eu nu știu

de ce și cum, dar mi-a venit în gând

ca pentru ei paharu-i un sicriu.

Și m-am întors spre casa mai agale,

c-o oboseală fericită-n pași,

iar dacă mâinile-mi erau la fel de goale,

în schimb aveam în suflet toporași.

Primăvara

Un aer călduț, parfumat

Sub cerul de-un pal ivoriu,

În vale pârâul umflat

aleargă sălbatec și viu.

În zori m-a trezit sărutarea

trimisă pe-o rază de soare;

Lumina-neca depărtarea -

tot răul murise-n uitare.

Veni pe aripa de vânt

O veste frumoasă din cer.

Și-acuma bătrânul pământ

Își lăsă cojocul de ger.

E vestea ce-o murmură seara

zefirul. Pădurea o știe;

Sosește de-acum Primăvara,

să bucure lumea pustie.

Prin dealuri sărace, se-aude

un zvon care crește mereu.

Îl spun a pârâului unde

Îl cânta tot sufletul meu.

O floare albastră și crudă

se-nalță sfioasă spre soare

și câtă la loc să se-ascundă

de firea zăpezii ce moare.

Tu soare, trimite lumina

în raze bogate spre noi

și fă să răsară-n grădină

frunzișul, pe arborii goi.

Vis vegetal

Vreau, suflete, să mă dezbar de tine

și să trăiesc ca pomii de pe vale,

cu flori în locul gândurilor tale,

o viață fără rău și fără bine.

Departe, -ntr-o pădure de la munte,

când păsările toate-or face haz,

să mă trezesc cu soarele pe frunte

și lacrimile cerului pe obraz.

Și despletita ploaie să mă spele

de pulberea durerii de demult,

din care rădăcinile mi-am smult,

iar nopțile să-mi dea cercei de stele.

Luna cea plină vreau s-o cumpănesc

mirată-n lanțul crengii ca pe-un cuib.

De raze și de sevă să mă-mbuib,

ca tot deasupra altora să cresc.

Atunci mi-oi face ferecate strune

din ramurile mele și-am să cânt

doar bucuria fragedă că sunt;

pădurea-n jurul meu o să s-adune.

Murim... ca mâine

E-așa de trist să cugeți că-ntr-o zi,

poate chiar mâine, pomii de pe-alee

acolo unde-i vezi or să mai stee

voioși, în vreme ce vom putrezi.

Atâta soare, Doamne, atâta soare

o să mai fie-n lume după noi;

cortegii de-anotimpuri și de ploi,

cu păr din care șiruie răcoare...

Și iarba asta o să mai răsară,

iar luna tot așa o să se plece,

mirată, peste apa care trece-

noi singuri n-o să fim a doua oară.

Și-mi pare-așa ciudat că se mai poate

găsi atâta vreme pentru ură,

când viața e de-abia o picătură

între minutu-acesta care bate

și celălalt - și-mi pare nențeles

și trist că nu privim la cer mai des,

că nu culegem flori și nu zâmbim,

noi, care-așa de repede murim.

Jucăria

Dușman grozav e timpul, mi se pare

acuma ca și când te-aș fi visat,

cum poate mai visează câte-o floare

pământul, iarna, după ce-a-nghețat.

Iubirea noastră astfel a trecut,

ca dâra luminoasă-a unei stele,

și bezna-n urma ei s-a refăcut,

de-mi pare steaua fericirii mele,

că niciodată n-ar fi strălucit.

Și nu mai știu acuma dac-am stat

cu tine, dacă-n pieptul tău iubit

eu inima-ntr-o zi ți-am ascultat.

Cuvintele pe care le rosteai,

din depărtări de basm răsună parcă,

pentru că mierea tot acelui grai,

lângă urechea alteia le-ncearcă.

Din ce în ce mai șubred e sub pas

pământul amintirilor și-mi pare

că dintr-un vis frumos mi-au mai rămas

frânturi ciudate și strălucitoare.

Zadarnic între ele să le leg

încerc acuma, fiindcă nu se poate

din cioburi vasul să-l mai faci întreg,

și tristă surâzând mă joc cu toate

aducerile-aminte la un loc,

ca un copil cu jucăria care,

i s-a stricat, dar n-a dat-o pe foc,

pentru că alta mai frumoasă n-are.

Logodnă de primăvară

Vai, frumusețea ceasului de-acuma

de ce nu-mi este dat s-o sorb cu tine,

și-alături să simțim sub talpă huma

de iarba vieții grea, cum de suspine

mi-i inima de când nu te-am văzut?

Vreau soarele, pe degetele noastre

unite, un inel să făurească;

albastre zările-n privirile-ți albastre

să le privesc și dragostea să crească

din rădăcini bătrâne ca grădina

(mai mândră decât cea care s-a dus),

să-mi ierți, și eu să-ți iert, de-asemeni vina

de-a fi iubit mai mult decât am spus.

Învrăjbire

Aș vrea să mor alăturea de tine

și tâmpla lângă tâmpla ta s-o pun,

că, ascultându-ți gândurile bune,

să știu dacă mai ești și-acuma bun

și fără ascunziș ca mai nainte,

și să te-ntreb dacă-i adevărat

că nu mă mai iubești și m-ai uitat.

E lumea rea pe-aicea și mă minte

c-ar fi așa, dar dacă te-aș vedea,

cu gura, de pe ochi și de pe gură

îndepărtând oricare vrajă rea,

iubirea din tăciunele de ură

aș reaprinde-o și ne-am recunoaște,

mirându-ne c-atâta învrăjbire

în suflet din cuvinte poate naște.

Și-am fi pe urmă cum îs două fire

într-o împletitură, să nu poată

o umbră între noi să se strecoare

și astfel să-mi întunece c-o pată

surâsul care-mi ține loc de soare.

Rochia

Din lada mirosind a molii și-a parfum

a scos o rochie din tinerețea ei bunica.

Subțire-i și ușoară ca un fum,

de parcă-ar fi țesută din nimica.

Că trist foșnește crinolina de mătase,

volanele i se distramă și se taie,

și-n loc de raze, siluete grațioase,

din alte vremi, dansează prin odaie.

Revede balul cel dintâi bătrâna,

își recunoaște rochia de față

și-i tremura pe-atlasu rece mina

de-nduioșare multa-nfiorată.

Și cum își pleacă fruntea tot mai tare

i-așa de gârbovă bunica-n vechiul sal…

Ce s-a făcut frumoasă dansatoare

care-a plutit în rochia de bal?

Picioarele ușoare și micuțe,

și ochii, și surâsul strălucit,

în trupul gârbovitei bunicuțe

cum, oare, pe vecie de-au murit?

Și mi-au răspuns mătăsurile moarte,

sau poate chiar bătrâna-n vechiul sal;

nu, n-au murit, dansează mai departe

mereu în alte rochii, primul bal.

Postume

Fără nume

O carte-mi tine-ades tovarășie

Și-a mai rămas pe rândurile ei,

Ca pulberea de soare străvezie,

Lumina unui gând din ochii tăi.

Stau astfel vremea fără s-o mai număr;

Mă-nșală visul bun și mă gândesc

Că-mi urmarești lectura peste umăr,

Și, dacă taci, e pentru că citesc.

Gândește-te, n-ar fi păcat...

Învață-mă cu ce să-ncep întâi

și-n care vorbe-anume tuturor

să spun ce-albastru-i ceru-n ochii tăi,

și cum, de-atatea lumi luminători,

pe gura ta surâsu-i ca un soare;

ei poate niciodată n-or să știe

din fiecare clipă trecătoare

cum ne-am durat noi câte-o veșnicie

iubindu-ne; și nu vor ști că-n glas

îți cânt atatea cântece când spui

cuvinte ce pe buzele oricui

niște cuvinte simple-ar fi rămas.

Învață-mă cu ce să-ncep și cum

să-i spun aceste-i lumi cât mi-i de dragă

că te-a născut, cu truda ei întreagă,

pe tine, bucuria mea de-acum.

Ea, poate, niciodată n-o să știe

c-a înflorit în flori și-a curs în ape,

că din pământ și sura veșnicie

să mi te-aducă, așa cum ești, aproape;

și, fiindcă-o să murim și noi odată,

gândește-te: n-ar fi păcat să moară,

cuprinsă-n noi, atâta primăvară,

și dragostea cu inima deodată?...

De-aceea, spune-mi cum să-ncep anume,

și eu voi scrie toate, fir cu fir,

ca disprețuitori de cimitir,

să ne iubim de-a pururea pe lume.

Sărută-mă

Sarută-mi ochii grei de-atâta plâns,

Doar sărutarea ta ar fi în stare

Să stingă focul rău ce i-a cuprins,

Să-i umple de iubire și de soare.

Sărută-mi gura, buzele-ncleștate

Ce vorba și surâsul și-au pierdut.

Îți vor zâmbi din nou înseninate

Și-ndrăgostite ca și la-nceput.

Sărută-mi fruntea, gândurile rele

Și toate îndoielile-or să moară,

În loc vor naște visurile mele

De viață nouă și de primăvară.

Daruri

Tu ești în inima mea ca un dar

neașteptat și mult prea scump,

pe care îl cercetez mirată iar și iar,

cu-aceeași nesecată desfătare.

Ești tainica-mi putere și mândrie,

de când te știu mi-i cerul mai aproape

și nu mai pot durerile să vie,

să-mi tulbure-ale sufletului ape.

Tu mi-ai făcut țărana mai ușoară

și inima așa de dulce, grea,

ca ramura ce toamna se-mpovară

de greutatea roadei de pe ea.

Asemeni unui mare cer cu stele,

mi te-ai răsfrânt în suflet ca-ntr-un lac,

și-adânci de-atuncea-s gândurile mele,

de aur glodul inimii, sărac.

Acestea toate să ți le plătesc

nu voi putea, ci lasă-mă măcar,

risipitorul meu, să te iubesc,

din darurile tale dându-ți dar.

Acuma cântecul s-a sfârșit

Nu știu de-i bine ori rău.

Din frunze-am cântat. Dumnezeu,

Lângă mine ștind, mi-a șoptit.

De fapt nu era Dumnezeu, era pom.

Și câteodată-avea glas de om.

"Sărbătorește, mi-a spus el, aceste

câmpii dezmierdate și crește..."

Și ca o pasăre neinvățată

m-am apucat să cânt. Eram mirată

și bucuroasă, și nici n-am simțit

cum trece anotimpul fericit !

Zburați, cântece, zburați departe,

scuturați-mă de pământ și moarte,

și preamăriți natura-n care încă

e liniște și-ntelepciune-adâncă.

Mâna ta

Mâna ta nu-i fără de temei fierbinte,

sau rece, grea ca plumbul, sau ușoară ;

eu vorba i-o-nțeleg, și ea nu minte,

cum are obiceiul stăpânul, bunăoară.

E ca o frunza mare, pală, ce s-a scuturat

pe fruntea mea, să steie răcoroasă,

și, când pe umeri câteodată mi se lasă,

eu știu de ești sau nu ești suparat.

În părul meu ce albe-s degetele mâinii tale,

și-așa de visătoare, că de femeie-mi par,

dar ard și dor de brațe pâna la umăar goale,

de-mi zic că au în vârfuri și-n podul palmei jar.

Știu orice linie sau vinișoara albăstrie

a mâinii tale, orișicât de nensemnată,

după cum și dânsa pe de rost mă știe

și să mă uite n-ar mai putea vr-odată.

Belșug trist

Inima mi-i pom împovărat

de rodii sângerii ;

le-am scuturat, și nu s-au scuturat,

și trebuie să vii.

Ramurile să se-ndrepte vor

către cer și soare ușurate,

tu știi că doare bogăția lor,

culege-le cu mâna ta pe toate.

Strofele poetului bolnav

De trupu-n care mă pândești, durere,

m-as despartii cu inima usoara,

ca să răsar într-o împrăștiere

de iarbă și de flori la primăvară.

I-o taină pentru ce i-a trebuit

lui Dumnezeu acest clondir de sânge

(dizgrațios și greu de mânuit ),

când gândul se putea, de-o pildă, strânge,

Scânteietor pe-aripa unui flutur,

ori între două foi de trandafir,

Care-s așa frumoase când se scutur

pe-al straturilor verde cimitir.

De câte ori îmi simt putrezăciunea

în care sufletul mi-ai răsădit,

eu, Doamne, nu-ți contest înțelepciunea,

da-mi zic c-a șasea zi ai obosit.

Table of Contents

Sărută-mă

Doamne, n-am isprăvit!

Pomii cei tineri

Cine va cânta

Departe sunt volburi

Primăvara

Cântarea munților

Cânt

Dumnezeu

Moartea prorociței

Imnuri pentru pământ

Logodnă

Fraga

Eu nu regret

Poezii publicate antum în periodice

Toporași

Primăvara

Vis vegetal

Murim... ca mâine

Jucăria

Logodnă de primăvară

Învrăjbire

Rochia

Postume

Fără nume

Gândește-te, n-ar fi păcat...

Sărută-mă

Daruri

Acuma cântecul s-a sfârșit

Mâna ta

Belșug trist

Strofele poetului bolnav