Scrisori

Mihai Eminescu

Editura Bestseller

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Scrisoarea I

Când cu gene ostenite sara suflu-n lumânare,

Doar ceasornicul urmează lung-a timpului cărare,

Căci perdelele-ntr-o parte când le dai, și în odaie

Luna varsă peste toate voluptoasa ei văpaie,

Ea din noaptea amintirii o vecie-ntreagă scoate

De dureri, pe care însă le simțim ca-n vis pe toate.

Lună tu, stăpân-a mării, pe a lumii boltă luneci

Și gândirilor dând viață, suferințele întuneci;

Mii pustiuri scânteiază sub lumina ta fecioară,

Și câți codri-ascund în umbră strălucire de izvoară!

Peste câte mii de valuri stăpânirea ta străbate,

Când plutești pe mișcătoarea mărilor singurătate!

Câte țărmuri înflorite, ce palate și cetăți,

Străbătute de-al tău farmec ție singură-ți arăți!

Și în câte mii de case lin pătruns-ai prin ferești,

Câte frunți pline de gânduri, gânditoare le privești!

Vezi pe-un rege ce-mpânzește globu-n planuri pe un veac,

Când la ziua cea de mâine abia cuget-un sărac...

Deși trepte osebite le-au ieșit din urna sorții,

Deopotrivă-i stăpânește raza ta și geniul morții;

La același șir de patimi deopotrivă fiind robi,

Fie slabi, fie puternici, fie genii ori neghiobi!

Unul caută-n oglindă de-și buclează al său păr,

Altul caută în lume și în vreme adevăr,

De pe galbenele file el adună mii de coji,

A lor nume trecătoare le însamnă pe răboj;

Iară altu-mparte lumea de pe scândura tărăbii,

Socotind cât aur marea poartă-n negrele-i corăbii.

Iar colo bătrânul dascăl, cu-a lui haină roasă-n coate,

Într-un calcul fără capăt tot socoate și socoate

Și de frig la piept și-ncheie tremurând halatul vechi,

Își înfundă gâtu-n guler și bumbacul în urechi;

Uscățiv așa cum este, gârbovit și de nimic,

Universul fără margini e în degetul lui mic,

Căci sub fruntea-i viitorul și trecutul se încheagă,

Noaptea-adânc-a veciniciei el în șiruri o dezleagă;

Precum Atlas în vechime sprijinea cerul pe umăr

Așa el sprijină lumea și vecia într-un număr.

Pe când luna strălucește peste-a tomurilor bracuri,

Într-o clipă-l poartă gândul îndărăt cu mii de veacuri,

La-nceput, pe când ființă nu era, nici neființă,

Pe când totul era lipsă de viață și voință,

Când nu s-ascundea nimica, deși tot era ascuns...

Când pătruns de sine însuși odihnea cel nepătruns.

Fu prăpastie? genune? Fu noian întins de apă?

N-a fost lume pricepută și nici minte s-o priceapă,

Căci era un întuneric ca o mare făr-o rază,

Dar nici de văzut nu fuse și nici ochi care s-o vază.

Umbra celor nefăcute nu-ncepuse-a se desface,

Și în sine împăcată stăpânea eterna pace!...

Dar deodat-un punct se mișcă... cel întâi și singur. Iată-l

Cum din chaos face mumă, iară el devine Tatăl!...

Punctu-acela de mișcare, mult mai slab ca boaba spumii,

E stăpânul fără margini peste marginile lumii...

De-atunci negura eternă se desface în fășii,

De atunci răsare lumea, lună, soare și stihii...

De atunci și până astăzi colonii de lumi pierdute

Vin din sure văi de chaos pe cărări necunoscute

Și în roiuri luminoase izvorând din infinit,

Sunt atrase în viață de un dor nemărginit.

Iar în lumea asta mare, noi copii ai lumii mici,

Facem pe pământul nostru mușunoaie de furnici;

Microscopice popoare, regi, oșteni și învățați

Ne succedem generații și ne credem minunați;

Muști de-o zi pe-o lume mică de se măsură cu cotul,

În acea nemărginire ne-nvârtim uitând cu totul

Cum că lumea asta-ntreagă e o clipă suspendată,

Că-ndărătu-i și-nainte-i întuneric se arată.

Precum pulberea se joacă în imperiul unei raze,

Mii de fire viorie ce cu raza încetează,

Astfel, într-a veciniciei noapte pururea adâncă,

Avem clipa, avem raza, care tot mai ține încă...

Cum s-o stinge, totul piere, ca o umbră-n întuneric,

Căci e vis al neființei universul cel himeric...

În prezent cugetătorul nu-și oprește a sa minte,

Ci-ntr-o clipă gându-l duce mii de veacuri înainte;

Soarele, ce azi e mândru, el îl vede trist și roș

Cum se-nchide ca o rană printre nori întunecoși,

Cum planeții toți îngheață și s-azvârl rebeli în spaț'

Ei, din frânele luminii și ai soarelui scăpați;

Iar catapeteasma lumii în adânc s-au înnegrit,

Ca și frunzele de toamnă toate stelele-au pierit;

Timpul mort și-ntinde trupul și devine vecinicie,

Căci nimic nu se întâmplă în întinderea pustie,

Și în noaptea neființii totul cade, totul tace,

Căci în sine împăcată reîncep-eterna pace...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Începând la talpa însăși a mulțimii omenești

Și suind în susul scării pân' la frunțile crăiești,

De a vieții lor enigmă îi vedem pe toți munciți,

Făr-a ști să spunem care ar fi mai nenorociți...

Unul e în toți, tot astfel precum una e în toate,

De asupra tuturora se ridică cine poate,

Pe când alții stând în umbră și cu inima smerită

Neștiuți se pierd în taină ca și spuma nezărită -

Ce-o să-i pese soartei oarbe ce vor ei sau ce gândesc?...

Ca și vântu-n valuri trece peste traiul omenesc.

Fericească-l scriitorii, toată lumea recunoască-l...

Ce-o să aibă din acestea pentru el, bătrânul dascăl?

Nemurire, se va zice. Este drept că viața-ntreagă,

Ca și iedera de-un arbor, de-o idee i se leagă.

"De-oi muri - își zice-n sine - al meu nume o să-l poarte

Secolii din gură-n gură și l-or duce mai departe,

De a pururi, pretutindeni, în ungherul unori crieri

Și-or găsi, cu al meu nume, adăpost a mele scrieri!"

O, sărmane! ții tu minte câte-n lume-ai auzit,

Ce-ți trecu pe dinainte, câte singur ai vorbit?

Prea puțin. De ici, de colo de imagine-o fășie,

Vre o umbră de gândire, ori un petec de hârtie;

Și când propria ta viață singur n-o știi pe de rost,

O să-și bată alții capul s-o pătrunză cum a fost?

Poate vrun pedant cu ochii cei verzui, peste un veac,

Printre tomuri brăcuite așezat și el, un brac,

Aticismul limbii tale o să-l pună la cântari,

Colbul ridicat din carte-ți l-o sufla din ochelari

Și te-o strânge-n două șiruri, așezându-te la coadă,

În vro notă prizărită sub o pagină neroadă.

Poți zidi o lume-ntreagă, poți s-o sfarămi... orice-ai spune,

Peste toate o lopată de țărână se depune.

Mâna care-au dorit sceptrul universului și gânduri

Ce-au cuprins tot universul încap bine-n patru scânduri...

Or să vie pe-a ta urmă în convoi de-nmormântare,

Splendid ca o ironie cu priviri nepăsătoare...

Iar deasupra tuturora va vorbi vrun mititel,

Nu slăvindu-te pe tine... lustruindu-se pe el

Sub a numelui tău umbră. Iată tot ce te așteaptă.

Ba să vezi... posteritatea este încă și mai dreaptă.

Neputând să te ajungă, crezi c-or vrea să te admire?

Ei vor aplauda desigur biografia subțire

Care s-o-ncerca s-arate că n-ai fost vrun lucru mare,

C-ai fost om cum sunt și dânșii... Măgulit e fiecare

Că n-ai fost mai mult ca dânsul. Și prostatecele nări

Și le umflă orișicine în savante adunări

Când de tine se vorbește. S-a-nțeles de mai nainte

C-o ironică grimasă să te laude-n cuvinte.

Astfel încăput pe mâna a oricărui, te va drege,

Rele-or zice că sunt toate câte nu vor înțelege...

Dar afară de acestea, vor căta vieții tale

Să-i găsească pete multe, răutăți și mici scandale -

Astea toate te apropie de dânșii... Nu lumina

Ce în lume-ai revărsat-o, ci păcatele și vina,

Oboseala, slăbiciunea, toate relele ce sunt

Într-un mod fatal legate de o mână de pământ;

Toate micile mizerii unui suflet chinuit

Mult mai mult îi vor atrage decât tot ce ai gândit.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Între ziduri, printre arbori ce se scutură de floare,

Cum revarsă luna plină liniștita ei splendoare!

Și din noaptea amintirii mii de doruri ea ne scoate;

Amorțită li-i durerea, le simțim ca-n vis pe toate,

Căci în propria-ne lume ea deschide poarta-ntrării

Și ridică mii de umbre după stinsul lumânării...

Mii pustiuri scânteiază sub lumina ta fecioară,

Și câți codri-ascund în umbră strălucire de izvoară!

Peste câte mii de valuri stăpânirea ta străbate,

Când plutești pe mișcătoarea mărilor singurătate,

Și pe toți ce-n astă lume sunt supuși puterii sorții

Deopotrivă-i stăpânește raza ta și geniul morții!

Scrisoarea II

De ce pana mea rămîne în cerneală, mă întrebi?

De ce ritmul nu m-abate cu ispita-i de la trebi?

De ce dorm, îngrămădite între galbenele file,

Iambii suitori, troheii, săltărețele dactile?

Dacă tu știai problema astei vieți cu care lupt,

Ai vedea că am cuvinte pana chiar să o fi rupt,

Căci întreb, la ce-am începe să-ncercăm în luptă dreaptă

A turna în formă nouă limba veche și-nțeleaptă?

Acea tainică simțire, care doarme-n a mea harfă,

În cuplete de teatru s-o desfac ca pe o marfă,

Cînd cu sete cauț forma ce să poată să te-ncapă,

Să le scriu, cum cere lumea, vro istorie pe apă?

Însa tu îmi vei răspunde că e bine ca în lume

Prin frumoasă stihuire să pătrunză al meu nume,

Să-mi atrag luare-aminte a bărbaților din țară,

Să-mi dedic a mele versuri la cucoane, bunăoară,

Și dezgustul meu din suflet să-l împac prin a mea minte. —

Dragul meu, cărarea asta s-a bătut de mai nainte;

Noi avem în veacul nostru acel soi ciudat de barzi,

Care-ncearcă prin poeme sa devie cumularzi,

Închinînd ale lor versuri la puternici, la cucoane,

Sunt cîntați în cafenele și fac zgomot în saloane;

Iar cărările vieții fiind grele și înguste,

Ei încearcă să le treacă prin protecție de fuste,

Dedicînd broșuri la dame a căror bărbați ei speră

C-ajungînd cîndva miniștri le-a deschide carieră. —

De ce voi pentru nume, pentru glorie să scriu?

Oare glorie să fie a vorbi într-un pustiu?

Azi, cînd patimilor proprii muritorii toți sunt robi,

Gloria-i închipuirea ce o mie de neghiobi

Idolului lor închină, numind mare pe-un pitic

Ce-o beșică e de spumă într-un secol de nimic.

Încorda-voi a mea liră să cînt dragostea? Un lanț

Ce se-mparte cu frăție între doi și trei amanți.

Ce? să-ngîni pe coardă dulce, că de voie te-ai adaos

La cel cor ce-n operetă e condus de Menelaos?

Azi adeseori femeia, ca și lumea, e o școala,

Unde-nveți numai durere, înjosire și spoială;

La aceste academii de științi a zînei Vineri

Tot mai des se perindează și din tineri în mai tineri,

Tu le vezi primind elevii cei imberbi în a lor clas,

Pînă cînd din școala toată o ruină a rămas.

Vai! tot mai gîndești la anii cînd visam în academii,

Ascultînd pe vechii dascăli cîrpocind la haina vremii,

Ale clipelor cadavre din volume stînd s-adune

Și-n a lucrurilor peteci căutînd înțelepciune?

Cu murmurele lor blînde, un izvor de horum - harum

Cîștigînd cu clipoceală nervum rerum gerendarum;

Cu evlavie adîncă ne-nvîrteau al minții scripet,

Legănînd cînd o planetă, cînd pe-un rege din Egipet.

Parcă-l văd pe astronomul cu al negurii repaos,

Cum ușor, ca din cutie, scoate lumile din chaos

Și cum neagra vecinicie ne-o întinde și ne-nvață

Că epocele se-nșiră ca mărgelele pe ață.

Atunci lumea-n căpățînă se-nvîrtea ca o morișcă,

De simțeam, ca Galilei, că comedia se mișcă. —

Amețiți de limbe moarte, de planeți, de colbul școlii,

Confundam pe bietul dascăl cu un crai mîncat de molii

Și privind păienjenișul din tavan, de pe pilaștri,

Ascultam pe craiul Ramses și visam la ochi albaștri

Și pe margini de caiete scriam versuri dulci, de pildă

Către o trandafirie și sălbatică Clotildă.

Îmi plutea pe dinainte cu al timpului amestic

Ba un soare, ba un rege, ba un animal domestic.

Scîrțiirea de condeie dădea farmec astei liniști,

Vedeam valuri verzi de grîne, undoiarea unei liniști,

Capul greu cădea pe bancă, păreau toate-n infinit;

Cînd suna, știam că Ramses trebuia să fi murit.

Atunci lumea cea gîndită pentru noi avea ființă,

Și, din contra, cea aievea ne părea cu neputință.

Azi abia vedem ce stearpă și ce aspră cale este

Cea ce poate să convie unei inime oneste;

Iar în lumea cea comună a visa e un pericul,

Căci de ai cumva iluzii, ești pierdut și ești ridicul.

Și de-aceea de-azi-nainte poți să nu mă mai întrebi

De ce ritmul nu m-abate cu ispită de la trebi,

De ce dorm îngrămădite între galbenele file

Iambii suitori, troheii, săltărețele dactile…

De-oi urma să scriu în versuri, teamă mi-e ca nu cumva

Oamenii din ziua de-astăzi să mă-nceap-a lăuda.

Dacă port cu ușurință și cu zîmbet a lor ură,

Laudele lor desigur m-ar mîhni peste măsură.

Scrisoarea III

Un sultan dintre aceia ce domnesc peste vro limbă,

Ce cu-a turmelor pășune, a ei patrie ș-o schimbă,

La pămînt dormea ținîndu-și căpătîi mîna cea dreaptă;

Dară ochiu-nchis afară, înlăuntru se deșteaptă.

Vede cum din ceruri luna lunecă și se coboară

Și s-apropie de dînsul preschimbată în fecioară.

Înflorea cărarea ca de pasul blîndei primăveri;

Ochii ei sunt plini de umbra tăinuitelor dureri;

Codrii se înfiorează de atîta frumusețe,

Apele-ncrețesc în tremur străveziile lor fețe,

Pulbere de diamante cade fină ca o bură,

Scînteind plutea prin aer și pe toate din natură

Și prin mîndra fermecare sun-o muzică de șoapte,

Iar pe ceruri se înalță curcubeele de noapte…

Ea, șezînd cu el alături, mîna fină i-o întinde,

Părul ei cel negru-n valuri de mătasă se desprinde:

— Las’ să leg a mea viață de a ta… În brațu-mi vino,

Și durerea mea cea dulce cu durerea ta alin-o…

Scris în cartea vieții este și de veacuri și de stele

Eu să fiu a ta stăpînă, tu stăpîn vieții mele.

Și cum o privea sultanul, ea se-ntunecă… dispare;

Iar din inima lui simte un copac cum că răsare,

Care crește într-o clipǎ ca în veacuri, mereu crește,

Cu-a lui ramuri peste lume, peste mare se lățește;

Umbra lui cea uriașă orizontul îl cuprinde

Și sub dînsul universul într-o umbră se întinde;

Iar în patru părți a lumii vede șiruri munții mari,

Atlasul, Caucazul, Taurul și Balcanii seculari;

Vede Eufratul și Tigris, Nilul, Dunărea bătrînă —

Umbra arborelui falnic peste toate e stăpînă.

Astfel, Asia, Europa, Africa cu-a ei pustiuri

Și corăbiile negre legănîndu-se pe rîuri,

Valurile verzi de grîie legănîndu-se pe lanuri

Mările țǎrmuitoare și cetăți lîngă limanuri,

Toate se întind nainte-i… ca pe-un uriaș covor,

Vede țară lîngă țară și popor lîngă popor —

Ca prin neguri alburie se strevăd și se prefac

În întinsă-mpărăție sub o umbră de copac.

Vulturii porniți la ceruri pîn’ la ramuri nu ajung;

Dar un vînt de biruință se pornește îndelung

Și lovește rînduri, rînduri în frunzișul sunător.

Strigăte de-Allah! Allahu! se aud pe sus prin nori,

Zgomotul creștea ca marea turburată și înaltă,

Urlete de bătălie s-alungau dupăolaltă,

Însă frunzele-ascuțite se îndoaie după vînt

Și deasupra Romei nouă se înclină la pămînt.

Se cutremură sultanul… se deșteaptă… și pe cer

Vede luna cum plutește peste plaiul Eschișer.

Și privește trist la casa șeihului Edebali;

După gratii de fereastră o copilă el zări

Ce-i zîmbește, mlădioasă ca o creangă de alun;

E a șeihului copilă, e frumoasa Malcatun.

Atunci el pricepe visul că-i trimis de la profet,

Că pe-o clipă se-nălțase chiar în rai la Mahomet,

Că din dragostea-i lumească un imperiu se va naște,

Ai căruia ani și margini numai cerul le cunoaște.

Visul său se-nfiripează și se-ntinde vulturește,

An cu an împărăția tot mai largă se sporește,

Iară flamura cea verde se înalță an cu an,

Neam cu neam urmîndu-i zborul și sultan după sultan.

Astfel țară după țară drum de glorie-i deschid…

Pîn-în Dunăre ajunge furtunosul Baiazid…

La un semn, un țărm de altul, legînd vas de vas, se leagă

Și în sunet de fanfare trece oastea lui întreagă;

Ieniceri, copii de suflet ai lui Allah și spahii

Vin de-ntunecă pămîntul la Rovine în cîmpii;

Răspîndindu-se în roiuri, întind corturile mari…

Numa-n zarea depărtată sună codrul de stejari.

Iată vine-un sol de pace c-o năframă-n vîrf de băț.

Baiazid, privind la dînsul, îl întreabă cu dispreț:

— Ce vrei tu?

— Noi? Bună pace! Și de n-o fi cu bănat,

Domnul nostru-ar vrea să vază pe măritul împărat.

La un semn deschisă-i calea și se-apropie de cort

Un bătrîn atît de simplu, după vorbă, după port.

— Tu ești Mircea?

— Da-mpărate!

— Am venit să mi te-nchini,

De nu, schimb a ta coroană într-o ramură de spini.

— Orice gînd ai, împărate, și oricum vei fi sosit,

Cît suntem încă pe pace, eu îți zic: Bine-ai venit!

Despre parte închinării însă, doamne, să ne ierți;

Dar acu vei vrea cu oaste și război ca să ne cerți,

Ori vei vrea să faci întoarsă de pe-acuma a ta cale,

Să ne dai un semn și nouă de mila măriei tale…

De-o fi una, de-o fi alta… Ce e scris și pentru noi,

Bucuroși le-om duce toate, de e pace, de-i război.

— Cum? Cînd lumea mi-e deschisă, a privi gîndești că pot

Ca întreg Aliotmanul să se-mpiedice de-un ciot?

O, tu nici visezi, bătrîne, cîți în cale mi s-au pus!

Toată floarea cea vestită a întregului Apus,

Tot ce stă în umbra crucii, împărați și regi s-adună

Să dea piept cu uraganul ridicat de semilună.

S-a-mbrăcat în zale lucii cavalerii de la Malta,

Papa cu-a lui trei coroane, puse una peste alta,

Fulgerele adunat-au contra fulgerului care

În turbarea-i furtunoasă a cuprins pămînt și mare.

N-au avut decît cu ochiul ori cu mîna semn a face,

Și Apusul își împinse toate neamurile-ncoace;

Pentru-a crucii biruință se mișcară rîuri-rîuri,

Ori din codri răscolite, ori stîrnite din pustiuri;

Zguduind din pace-adîncă ale lumii începuturi,

Înnegrind tot orizontul cu-a lor zeci de mii de scuturi,

Se mișcau îngrozitoare ca păduri de lănci și săbii,

Tremura înspăimîntată marea de-ale lor corăbii!…

La Nicopole văzut-ai cîte tabere s-au strîns

Ca să steie înainte-mi ca și zidul neînvins.

Cînd văzui a lor mulțime, cîtă frunză, cîtă iarbă,

Cu o ură nempăcată mi-am șoptit atunci în barbă,

Am jurat ca peste dînșii să trec falnic, fără păs,

Din pristolul de la Roma să dau calului ovăs…

Și de crunta-mi vijelie tu te aperi c-un toiag?

Și, purtat de biruință, să mă-mpiedec de-un moșneag?

— De-un moșneag, da, împărate, căci moșneagul ce privești

Nu e om de rînd, el este domnul Țării Românești.

Eu nu ți-aș dori vreodată să ajungi să ne cunoști,

Nici ca Dunărea să-nece spumegînd a tale oști.

După vremuri, mulți veniră, începînd cu acel oaspe,

Ce din vechi se pomenește, cu Dariu al lui Istaspe;

Mulți durară, după vremuri, peste Dunăre vrun pod,

De-au trecut cu spaima lumii și mulțime de norod;

Împărați pe care lumea nu putea să-i mai încapă

Au venit și-n țara noastră de-au cerut pămînt și apă —

Și nu voi ca să mă laud, nici că voi să te-nspăimînt,

Cum veniră, se făcură toți o apă și-un pămînt.

Te fălești că înainte-ți răsturnat-ai valvîrtej

Oștile leite-n zale de-mpărați și de viteji?

Tu te lauzi că Apusul înainte ți s-a pus?…

Ce-i mîna pe ei în luptă, ce-au voit acel Apus?

Laurii voiau să-i smulgă de pe fruntea ta de fier,

A credinții biruință căta orice cavaler.

Eu? Îmi apăr sărăcia și nevoile și neamul…

Și de-aceea tot ce mișcă-n țara asta, rîul, ramul,

Mi-e prieten numai mie, iară ție dușman este,

Dușmănit vei fi de toate, făr-a prinde chiar de veste;

N-avem oști, dară iubirea de moșie e un zid

Care nu se-nfiorează de-a ta faimă, Baiazid!

Și abia plecă bătrînul… Ce mai freamăt, ce mai zbucium!

Codrul clocoti de zgomot și de arme și de bucium,

Iar la poala lui cea verde mii de capete pletoase,

Mii de coifuri lucitoare ies din umbra-ntunecoasă;

Călăreții împlu cîmpul și roiesc după un semn

Și în caii lor sălbateci bat cu scările de lemn,

Pe copite iau în fugă fața negrului pămînt,

Lănci scînteie lungi în soare, arcuri se întind în vînt,

Și ca nouri de aramă și ca ropotul de grindeni,

Orizonu-ntunecîndu-l, vin săgeți de pretutindeni,

Vîjîind ca vijelia și ca plesnetul de ploaie…

Urlă cîmpul și de tropot și de strigăt de bătaie.

În zadar striga-mpăratul ca și leul în turbare,

Umbra morții se întinde tot mai mare și mai mare;

În zadar flamura verde o ridică înspre oaste,

Căci cuprinsă-i de pieire și în față și în coaste,

Căci se clatină rărite șiruri lungi de bătălie,

Cad asabii ca și pîlcuri risipite pe cîmpie,

În genunchi cădeau pedestri, colo caii se răstoarnă,

Cînd săgețile în valuri, care șuieră, se toarnǎ

Cad, lovind în față,-n spate, ca și crivățul și gerul,

Pe pămînt lor li se pare că se năruie tot cerul…

Mircea însuși mînă-n luptă vijelia-ngrozitoare,

Care vine, vine, vine, calcă totul în picioare;

Durduind soseau călării ca un zid înalt de suliți,

Printre cetele păgîne trec rupîndu-și large uliți;

Risipite se-mprăștie a dușmanilor șiraguri,

Și gonind biruitoare tot veneau a țării steaguri,

Ca potop ce prǎpădește, ca o mare turburată —

Peste-un ceas păgînătatea e ca pleava vînturată.

Acea grindin-oțelită înspre Dunăre o mînă,

Iar în urma lor se-ntinde falnic armia română.

Pe cînd oastea se așează, iată soarele apune,

Voind creștetele nalte ale țării să-ncunune

Cu un nimb de biruință; fulger lung încremenit

Mărginește munții negri în întregul asfințit,

Pîn’ ce izvorăsc din veacuri stele una cîte una

Și din neguri, dintre codri, tremurînd s-arată luna:

Doamna mărilor ș-a nopții varsă liniște și somn.

Lîngă cortu-i, unul dintre fiii falnicului domn

Sta zîmbind de-o amintire, pe genunchi scriind o carte,

S-o trimiță dragei sale, de la Argeș mai departe:

„De din vale de Rovine

Grăim, Doamnă, către Tine,

Nu din gură, ci din carte,

Că ne ești așa departe.

Te-am ruga, mări, ruga

Să-mi trimiți prin cineva

Ce-i mai mîndru-n valea Ta:

Codrul cu poienele,

Ochii cu sprîncenele;

Că și eu trimite-voi

Ce-i mai mîndru pe la noi:

Oastea mea cu flamurile,

Codrul și cu ramurile,

Coiful nalt cu penele,

Ochii cu sprîncenele.

Și să știi că-s sănătos,

Că, mulțămind lui Cristos,

Te sărut, Doamnă, frumos“.

De-așa vremi se-nvredniciră cronicarii și rapsozii;

Veacul nostru ni-l umplură saltimbancii și irozii…

În izvoadele bătrîne pe eroi mai pot să caut;

Au cu lira visătoare ori cu sunete de flaut

Poți să-ntîmpini patrioții ce-au venit de-atunci încolo?

Înapoi acestora tu ascunde-te, Apollo!

O, eroi! care-n trecutul de măriri vă adumbriseți,

Ați ajuns acum de modă de vă scot din letopiseți,

Și cu voi drapîndu-și nula, vă citează toți nerozii,

Mestecînd veacul de aur în noroiul greu al prozii.

Rămîneți în umbră sfîntă, Basarabi și voi Mușatini,

Descălecători de țară, dătători de legi și datini,

Ce cu plugul și cu spada ați întins moșia voastră

De la munte pîn’ la mare și la Dunărea albastră.

Au prezentul nu ni-i mare? N-o să-mi dea ce o să cer?

N-o să aflu într-ai noștri vre un falnic juvaer?

Au la Sybaris nu suntem lîngă capiștea spoielii?

Nu se nasc glorii pe stradă și la ușa cafenelii,

N-avem oameni ce se luptă cu retoricele suliți

În aplauzele grele a canaliei de uliți,

Panglicari în ale țării, care joacă ca pe funii,

Măști cu toate de renume din comedia minciunii?

Au de patrie, virtute, nu vorbește liberalul,

De ai crede că viața-i e curată ca cristalul?

Nici visezi că înainte-ți stă un stîlp de cafenele,

Ce își rîde de-aste vorbe îngînîndu-le pe ele.

Vezi colo pe uriciunea fără suflet, fără cuget,

Cu privirea-mpăroșată și la fălci umflat și buget,

Negru, cocoșat și lacom, un izvor de șiretlicuri,

La tovarășii săi spune veninoasele-i nimicuri;

Toți pe buze-avînd virtute, iar în ei monedă calpă,

Quintesență de mizerii de la creștet pînă-n talpă.

Și deasupra tuturora, oastea să și-o recunoască,

Își aruncă pocitura bulbucații ochi de broască…

Dintr-aceștia țara noastră își alege astăzi solii!

Oameni vrednici ca să șază în zidirea sfintei Golii,

În cămeși cu mîneci lunge și pe capete scufie,

Ne fac legi și ne pun biruri, ne vorbesc filosofie.

Patrioții! Virtuoșii, ctitori de așezăminte,

Unde spumegă desfrîul în mișcări și în cuvinte,

Cu evlavie de vulpe, ca în strane, șed pe locuri

Și aplaudă frenetic schime, cîntece și jocuri...

Și apoi în sfatul țării se adun să se admire

Bulgăroi cu ceafa groasă, grecotei cu nas subțire;

Toate mutrele acestea sunt pretinse de roman,

Toată greco-bulgărimea e nepoata lui Traian!

Spuma asta-nveninată, astă plebe, ăst gunoi

Să ajung-a fi stăpînă și pe țară și pe noi!

Tot ce-n țările vecine e smintit și stîrpitură,

Tot ce-i însemnat cu pata putrejunii de natură,

Tot ce e perfid și lacom, tot Fanarul, toți iloții,

Toți se scurseră aicea și formează patrioții,

Încît fonfii și flecarii, găgăuții și gușații,

Bîlbîiți cu gura strîmbă sunt stăpînii astei nații!

Voi sunteți urmașii Romei? Niște răi și niște fameni!

I-e rușine omenirii să vă zică vouă oameni!

Și această ciumă-n lume și aceste creaturi

Nici rușine n-au să ieie în smintitele lor guri

Gloria neamului nostru spre-a o face de ocară,

Îndrăznesc ca să rostească pîn’ și numele tău... țară!

La Paris, în lupanare de cinismu și de lene,

Cu femeile-i pierdute și-n orgiile-i obscene,

Acolo v-ați pus averea, tinerețele la stos...

Ce a scos din voi Apusul, cînd nimic nu e de scos?

Ne-ați venit apoi, drept minte o sticluță de pomadă,

Cu monoclu-n ochi, drept armă bețișor de promenadă,

Vestejiți fără de vreme, dar cu creieri de copil,

Drept științ-avînd în minte vreun valț de Bal-Mabil,

Iar în schimb cu-averea toată vrun papuc de curtezană...

O, te-admir, progenitură de origine romană!

Și acum priviți cu spaimă fața noastră sceptic-rece,

Vă mirați cum de minciuna astăzi nu vi se mai trece?

Cînd vedem că toți aceia care vorbe mari aruncă

Numai banul îl vînează și cîștigul fără muncă,

Azi, cînd fraza lustruită nu mai poate înșela,

Astăzi alții sunt de vină, domnii mei, nu este-așa?

Prea v-ați arătat arama sfîșiind această țară,

Prea făcurăți neamul nostru de rușine și ocară,

Prea v-ați bătut joc de limbă, de străbuni și obicei,

Ca să nu s-arate-odată ce sunteți - niște mișei!

Da, cîștigul fără muncă, iată singura pornire;

Virtutea? e-o nerozie; Geniul? o nefericire.

Dar lăsați măcar strămoșii ca să doarmă-n colb de cronici;

Din trecutul de mărire v-ar privi cel mult ironici.

Cum nu vii tu, Țepeș doamne, ca punînd mîna pe ei,

Să-i împarți în două cete: în smintiți și în mișei,

Și în două temniți large cu de-a sila să-i aduni,

Să dai foc la pușcărie și la casa de nebuni!

Scrisoarea IV

Un sultan dintre aceia ce domnesc peste vro limbă,

Ce cu-a turmelor pășune, a ei patrie ș-o schimbă,

La pămînt dormea ținîndu-și căpătîi mîna cea dreaptă;

Dară ochiu-nchis afară, înlăuntru se deșteaptă.

Vede cum din ceruri luna lunecă și se coboară

Și s-apropie de dînsul preschimbată în fecioară.

Înflorea cărarea ca de pasul blîndei primăveri;

Ochii ei sunt plini de umbra tăinuitelor dureri;

Codrii se înfiorează de atîta frumusețe,

Apele-ncrețesc în tremur străveziile lor fețe,

Pulbere de diamante cade fină ca o bură,

Scînteind plutea prin aer și pe toate din natură

Și prin mîndra fermecare sun-o muzică de șoapte,

Iar pe ceruri se înalță curcubeele de noapte…

Ea, șezînd cu el alături, mîna fină i-o întinde,

Părul ei cel negru-n valuri de mătasă se desprinde:

— Las’ să leg a mea viață de a ta… În brațu-mi vino,

Și durerea mea cea dulce cu durerea ta alin-o…

Scris în cartea vieții este și de veacuri și de stele

Eu să fiu a ta stăpînă, tu stăpîn vieții mele.

Și cum o privea sultanul, ea se-ntunecă… dispare;

Iar din inima lui simte un copac cum că răsare,

Care crește într-o clipǎ ca în veacuri, mereu crește,

Cu-a lui ramuri peste lume, peste mare se lățește;

Umbra lui cea uriașă orizontul îl cuprinde

Și sub dînsul universul într-o umbră se întinde;

Iar în patru părți a lumii vede șiruri munții mari,

Atlasul, Caucazul, Taurul și Balcanii seculari;

Vede Eufratul și Tigris, Nilul, Dunărea bătrînă —

Umbra arborelui falnic peste toate e stăpînă.

Astfel, Asia, Europa, Africa cu-a ei pustiuri

Și corăbiile negre legănîndu-se pe rîuri,

Valurile verzi de grîie legănîndu-se pe lanuri

Mările țǎrmuitoare și cetăți lîngă limanuri,

Toate se întind nainte-i… ca pe-un uriaș covor,

Vede țară lîngă țară și popor lîngă popor —

Ca prin neguri alburie se strevăd și se prefac

În întinsă-mpărăție sub o umbră de copac.

Vulturii porniți la ceruri pîn’ la ramuri nu ajung;

Dar un vînt de biruință se pornește îndelung

Și lovește rînduri, rînduri în frunzișul sunător.

Strigăte de-Allah! Allahu! se aud pe sus prin nori,

Zgomotul creștea ca marea turburată și înaltă,

Urlete de bătălie s-alungau dupăolaltă,

Însă frunzele-ascuțite se îndoaie după vînt

Și deasupra Romei nouă se înclină la pămînt.

Se cutremură sultanul… se deșteaptă… și pe cer

Vede luna cum plutește peste plaiul Eschișer.

Și privește trist la casa șeihului Edebali;

După gratii de fereastră o copilă el zări

Ce-i zîmbește, mlădioasă ca o creangă de alun;

E a șeihului copilă, e frumoasa Malcatun.

Atunci el pricepe visul că-i trimis de la profet,

Că pe-o clipă se-nălțase chiar în rai la Mahomet,

Că din dragostea-i lumească un imperiu se va naște,

Ai căruia ani și margini numai cerul le cunoaște.

Visul său se-nfiripează și se-ntinde vulturește,

An cu an împărăția tot mai largă se sporește,

Iară flamura cea verde se înalță an cu an,

Neam cu neam urmîndu-i zborul și sultan după sultan.

Astfel țară după țară drum de glorie-i deschid…

Pîn-în Dunăre ajunge furtunosul Baiazid…

La un semn, un țărm de altul, legînd vas de vas, se leagă

Și în sunet de fanfare trece oastea lui întreagă;

Ieniceri, copii de suflet ai lui Allah și spahii

Vin de-ntunecă pămîntul la Rovine în cîmpii;

Răspîndindu-se în roiuri, întind corturile mari…

Numa-n zarea depărtată sună codrul de stejari.

Iată vine-un sol de pace c-o năframă-n vîrf de băț.

Baiazid, privind la dînsul, îl întreabă cu dispreț:

— Ce vrei tu?

— Noi? Bună pace! Și de n-o fi cu bănat,

Domnul nostru-ar vrea să vază pe măritul împărat.

La un semn deschisă-i calea și se-apropie de cort

Un bătrîn atît de simplu, după vorbă, după port.

— Tu ești Mircea?

— Da-mpărate!

— Am venit să mi te-nchini,

De nu, schimb a ta coroană într-o ramură de spini.

— Orice gînd ai, împărate, și oricum vei fi sosit,

Cît suntem încă pe pace, eu îți zic: Bine-ai venit!

Despre parte închinării însă, doamne, să ne ierți;

Dar acu vei vrea cu oaste și război ca să ne cerți,

Ori vei vrea să faci întoarsă de pe-acuma a ta cale,

Să ne dai un semn și nouă de mila măriei tale…

De-o fi una, de-o fi alta… Ce e scris și pentru noi,

Bucuroși le-om duce toate, de e pace, de-i război.

— Cum? Cînd lumea mi-e deschisă, a privi gîndești că pot

Ca întreg Aliotmanul să se-mpiedice de-un ciot?

O, tu nici visezi, bătrîne, cîți în cale mi s-au pus!

Toată floarea cea vestită a întregului Apus,

Tot ce stă în umbra crucii, împărați și regi s-adună

Să dea piept cu uraganul ridicat de semilună.

S-a-mbrăcat în zale lucii cavalerii de la Malta,

Papa cu-a lui trei coroane, puse una peste alta,

Fulgerele adunat-au contra fulgerului care

În turbarea-i furtunoasă a cuprins pămînt și mare.

N-au avut decît cu ochiul ori cu mîna semn a face,

Și Apusul își împinse toate neamurile-ncoace;

Pentru-a crucii biruință se mișcară rîuri-rîuri,

Ori din codri răscolite, ori stîrnite din pustiuri;

Zguduind din pace-adîncă ale lumii începuturi,

Înnegrind tot orizontul cu-a lor zeci de mii de scuturi,

Se mișcau îngrozitoare ca păduri de lănci și săbii,

Tremura înspăimîntată marea de-ale lor corăbii!…

La Nicopole văzut-ai cîte tabere s-au strîns

Ca să steie înainte-mi ca și zidul neînvins.

Cînd văzui a lor mulțime, cîtă frunză, cîtă iarbă,

Cu o ură nempăcată mi-am șoptit atunci în barbă,

Am jurat ca peste dînșii să trec falnic, fără păs,

Din pristolul de la Roma să dau calului ovăs…

Și de crunta-mi vijelie tu te aperi c-un toiag?

Și, purtat de biruință, să mă-mpiedec de-un moșneag?

— De-un moșneag, da, împărate, căci moșneagul ce privești

Nu e om de rînd, el este domnul Țării Românești.

Eu nu ți-aș dori vreodată să ajungi să ne cunoști,

Nici ca Dunărea să-nece spumegînd a tale oști.

După vremuri, mulți veniră, începînd cu acel oaspe,

Ce din vechi se pomenește, cu Dariu al lui Istaspe;

Mulți durară, după vremuri, peste Dunăre vrun pod,

De-au trecut cu spaima lumii și mulțime de norod;

Împărați pe care lumea nu putea să-i mai încapă

Au venit și-n țara noastră de-au cerut pămînt și apă —

Și nu voi ca să mă laud, nici că voi să te-nspăimînt,

Cum veniră, se făcură toți o apă și-un pămînt.

Te fălești că înainte-ți răsturnat-ai valvîrtej

Oștile leite-n zale de-mpărați și de viteji?

Tu te lauzi că Apusul înainte ți s-a pus?…

Ce-i mîna pe ei în luptă, ce-au voit acel Apus?

Laurii voiau să-i smulgă de pe fruntea ta de fier,

A credinții biruință căta orice cavaler.

Eu? Îmi apăr sărăcia și nevoile și neamul…

Și de-aceea tot ce mișcă-n țara asta, rîul, ramul,

Mi-e prieten numai mie, iară ție dușman este,

Dușmănit vei fi de toate, făr-a prinde chiar de veste;

N-avem oști, dară iubirea de moșie e un zid

Care nu se-nfiorează de-a ta faimă, Baiazid!

Și abia plecă bătrînul… Ce mai freamăt, ce mai zbucium!

Codrul clocoti de zgomot și de arme și de bucium,

Iar la poala lui cea verde mii de capete pletoase,

Mii de coifuri lucitoare ies din umbra-ntunecoasă;

Călăreții împlu cîmpul și roiesc după un semn

Și în caii lor sălbateci bat cu scările de lemn,

Pe copite iau în fugă fața negrului pămînt,

Lănci scînteie lungi în soare, arcuri se întind în vînt,

Și ca nouri de aramă și ca ropotul de grindeni,

Orizonu-ntunecîndu-l, vin săgeți de pretutindeni,

Vîjîind ca vijelia și ca plesnetul de ploaie…

Urlă cîmpul și de tropot și de strigăt de bătaie.

În zadar striga-mpăratul ca și leul în turbare,

Umbra morții se întinde tot mai mare și mai mare;

În zadar flamura verde o ridică înspre oaste,

Căci cuprinsă-i de pieire și în față și în coaste,

Căci se clatină rărite șiruri lungi de bătălie,

Cad asabii ca și pîlcuri risipite pe cîmpie,

În genunchi cădeau pedestri, colo caii se răstoarnă,

Cînd săgețile în valuri, care șuieră, se toarnǎ

Cad, lovind în față,-n spate, ca și crivățul și gerul,

Pe pămînt lor li se pare că se năruie tot cerul…

Mircea însuși mînă-n luptă vijelia-ngrozitoare,

Care vine, vine, vine, calcă totul în picioare;

Durduind soseau călării ca un zid înalt de suliți,

Printre cetele păgîne trec rupîndu-și large uliți;

Risipite se-mprăștie a dușmanilor șiraguri,

Și gonind biruitoare tot veneau a țării steaguri,

Ca potop ce prǎpădește, ca o mare turburată —

Peste-un ceas păgînătatea e ca pleava vînturată.

Acea grindin-oțelită înspre Dunăre o mînă,

Iar în urma lor se-ntinde falnic armia română.

Pe cînd oastea se așează, iată soarele apune,

Voind creștetele nalte ale țării să-ncunune

Cu un nimb de biruință; fulger lung încremenit

Mărginește munții negri în întregul asfințit,

Pîn’ ce izvorăsc din veacuri stele una cîte una

Și din neguri, dintre codri, tremurînd s-arată luna:

Doamna mărilor ș-a nopții varsă liniște și somn.

Lîngă cortu-i, unul dintre fiii falnicului domn

Sta zîmbind de-o amintire, pe genunchi scriind o carte,

S-o trimiță dragei sale, de la Argeș mai departe:

„De din vale de Rovine

Grăim, Doamnă, către Tine,

Nu din gură, ci din carte,

Că ne ești așa departe.

Te-am ruga, mări, ruga

Să-mi trimiți prin cineva

Ce-i mai mîndru-n valea Ta:

Codrul cu poienele,

Ochii cu sprîncenele;

Că și eu trimite-voi

Ce-i mai mîndru pe la noi:

Oastea mea cu flamurile,

Codrul și cu ramurile,

Coiful nalt cu penele,

Ochii cu sprîncenele.

Și să știi că-s sănătos,

Că, mulțămind lui Cristos,

Te sărut, Doamnă, frumos“.

De-așa vremi se-nvredniciră cronicarii și rapsozii;

Veacul nostru ni-l umplură saltimbancii și irozii…

În izvoadele bătrîne pe eroi mai pot să caut;

Au cu lira visătoare ori cu sunete de flaut

Poți să-ntîmpini patrioții ce-au venit de-atunci încolo?

Înapoi acestora tu ascunde-te, Apollo!

O, eroi! care-n trecutul de măriri vă adumbriseți,

Ați ajuns acum de modă de vă scot din letopiseți,

Și cu voi drapîndu-și nula, vă citează toți nerozii,

Mestecînd veacul de aur în noroiul greu al prozii.

Rămîneți în umbră sfîntă, Basarabi și voi Mușatini,

Descălecători de țară, dătători de legi și datini,

Ce cu plugul și cu spada ați întins moșia voastră

De la munte pîn’ la mare și la Dunărea albastră.

Au prezentul nu ni-i mare? N-o să-mi dea ce o să cer?

N-o să aflu într-ai noștri vre un falnic juvaer?

Au la Sybaris nu suntem lîngă capiștea spoielii?

Nu se nasc glorii pe stradă și la ușa cafenelii,

N-avem oameni ce se luptă cu retoricele suliți

În aplauzele grele a canaliei de uliți,

Panglicari în ale țării, care joacă ca pe funii,

Măști cu toate de renume din comedia minciunii?

Au de patrie, virtute, nu vorbește liberalul,

De ai crede că viața-i e curată ca cristalul?

Nici visezi că înainte-ți stă un stîlp de cafenele,

Ce își rîde de-aste vorbe îngînîndu-le pe ele.

Vezi colo pe uriciunea fără suflet, fără cuget,

Cu privirea-mpăroșată și la fălci umflat și buget,

Negru, cocoșat și lacom, un izvor de șiretlicuri,

La tovarășii săi spune veninoasele-i nimicuri;

Toți pe buze-avînd virtute, iar în ei monedă calpă,

Quintesență de mizerii de la creștet pînă-n talpă.

Și deasupra tuturora, oastea să și-o recunoască,

Își aruncă pocitura bulbucații ochi de broască…

Dintr-aceștia țara noastră își alege astăzi solii!

Oameni vrednici ca să șază în zidirea sfintei Golii,

În cămeși cu mîneci lunge și pe capete scufie,

Ne fac legi și ne pun biruri, ne vorbesc filosofie.

Patrioții! Virtuoșii, ctitori de așezăminte,

Unde spumegă desfrîul în mișcări și în cuvinte,

Cu evlavie de vulpe, ca în strane, șed pe locuri

Și aplaudă frenetic schime, cîntece și jocuri...

Și apoi în sfatul țării se adun să se admire

Bulgăroi cu ceafa groasă, grecotei cu nas subțire;

Toate mutrele acestea sunt pretinse de roman,

Toată greco-bulgărimea e nepoata lui Traian!

Spuma asta-nveninată, astă plebe, ăst gunoi

Să ajung-a fi stăpînă și pe țară și pe noi!

Tot ce-n țările vecine e smintit și stîrpitură,

Tot ce-i însemnat cu pata putrejunii de natură,

Tot ce e perfid și lacom, tot Fanarul, toți iloții,

Toți se scurseră aicea și formează patrioții,

Încît fonfii și flecarii, găgăuții și gușații,

Bîlbîiți cu gura strîmbă sunt stăpînii astei nații!

Voi sunteți urmașii Romei? Niște răi și niște fameni!

I-e rușine omenirii să vă zică vouă oameni!

Și această ciumă-n lume și aceste creaturi

Nici rușine n-au să ieie în smintitele lor guri

Gloria neamului nostru spre-a o face de ocară,

Îndrăznesc ca să rostească pîn’ și numele tău... țară!

La Paris, în lupanare de cinismu și de lene,

Cu femeile-i pierdute și-n orgiile-i obscene,

Acolo v-ați pus averea, tinerețele la stos...

Ce a scos din voi Apusul, cînd nimic nu e de scos?

Ne-ați venit apoi, drept minte o sticluță de pomadă,

Cu monoclu-n ochi, drept armă bețișor de promenadă,

Vestejiți fără de vreme, dar cu creieri de copil,

Drept științ-avînd în minte vreun valț de Bal-Mabil,

Iar în schimb cu-averea toată vrun papuc de curtezană...

O, te-admir, progenitură de origine romană!

Și acum priviți cu spaimă fața noastră sceptic-rece,

Vă mirați cum de minciuna astăzi nu vi se mai trece?

Cînd vedem că toți aceia care vorbe mari aruncă

Numai banul îl vînează și cîștigul fără muncă,

Azi, cînd fraza lustruită nu mai poate înșela,

Astăzi alții sunt de vină, domnii mei, nu este-așa?

Prea v-ați arătat arama sfîșiind această țară,

Prea făcurăți neamul nostru de rușine și ocară,

Prea v-ați bătut joc de limbă, de străbuni și obicei,

Ca să nu s-arate-odată ce sunteți - niște mișei!

Da, cîștigul fără muncă, iată singura pornire;

Virtutea? e-o nerozie; Geniul? o nefericire.

Dar lăsați măcar strămoșii ca să doarmă-n colb de cronici;

Din trecutul de mărire v-ar privi cel mult ironici.

Cum nu vii tu, Țepeș doamne, ca punînd mîna pe ei,

Să-i împarți în două cete: în smintiți și în mișei,

Și în două temniți large cu de-a sila să-i aduni,

Să dai foc la pușcărie și la casa de nebuni!

Scrisoarea V

Biblia ne povestește de Samson, cum că muierea,

Cînd dormea, tăindu-i părul, i-a luat toată puterea

De l-au prins apoi dușmanii, l-au legat și i-au scos ochii,

Ca dovadă de ce suflet stă în piepții unei rochii…

Tinere, ce plin de visuri urmărești vre o femeie,

Pe cînd luna, scut de aur, strălucește prin alee

Și pătează umbra verde cu misterioase dungi,

Nu uita că doamna are minte scurtă, haine lungi.

Te îmbeți de feeria unui mîndru vis de vară,

Care-n tine se petrece… Ia întreab-o bunăoară —

O să-ți spuie de panglice, de volane și de mode,

Pe cînd inima ta bate ritmul sfînt al unei ode…

Cînd cochetă de-al tău umăr ți se razimă copila,

Dac-ai inimă și minte, te gîndește la Dalila.

E frumoasă, se-nțelege… Ca copiii are haz,

Și cînd rîde face încă și gropițe în obraz

Și gropițe face-n unghiul ucigașei sale guri

Și la degetele mînii și la orice-ncheieturi.

Nu e mică, nu e mare, nu-i subțire, ci-mplinită,

Încît ai ce strînge-n brațe — numai bună de iubită.

Tot ce-ar zice i se cade, tot ce face-i șade bine

Și o prinde orice lucru, căci așa se și cuvine.

Dacă vorba-i e plăcută, și tăcerea-i încă place;

Vorba zice: „fugi încolo“, rîsul zice: „vino-ncoace!“

Îmblă parcă amintindu-și vre un cîntec, alintată,

Pare că i-ar fi tot lene și s-ar cere sărutată.

Și se naltă din călcîie să-ți ajungă pîn’ la gură,

Dăruind c-o sărutare acea tainică căldură,

Ce n-o are decît numai sufletul unei femei…

Cîtă fericire crezi tu c-ai găsi în brațul ei!

Te-ai însenina văzîndu-i rumenirea din obraji —

Ea cu toane, o crăiasă, iar tu tînăr ca un paj —

Și adînc privind în ochii-i, ți-ar părea cum că înveți

Cum viața preț să aibă și cum moartea s-aibă preț.

Și, înveninat de-o dulce și fermecătoare jale,

Ai vedea în ea crăiasa lumii gîndurilor tale,

Așa că, închipuindu-ți lăcrămoasele ei gene,

Ți-ar părea mai mîndră decît Venus Anadyomene,

Și, în chaosul uitării, oricum orele alerge,

Ea, din ce în ce mai dragă, ți-ar cădea pe zi ce merge.

Ce iluzii! Nu-nțelegi tu, din a ei căutătură,

Că deprindere, grimasă este zîmbetul pe gură,

Că întreaga-i frumusețe e în lume de prisos,

Și că sufletul ți-l pierde fără de nici un folos?

În zadar boltita liră, ce din șapte coarde sună,

Tînguirea ta de moarte în cadențele-i adună;

În zadar în ochi avea-vei umbre mîndre din povești,

Precum iarna se așează flori de gheață pe ferești,

Cînd in inimă e vară…; în zadar o rogi: „Consacră-mi

Creștetul cu-ale lui gînduri, să-l sfințesc cu-a mele lacrămi!“

Ea nici poate să-nțeleagă că nu tu o vrei… că-n tine

E un demon ce-nsetează după dulcile-i lumine,

C-acel demon plînge, rîde, neputînd s-auză plînsu-și,

Că o vrea… spre-a se-nțelege în sfîrșit pe sine însuși,

Că se zbate ca un sculptor fără brațe și că geme

Ca un maistru ce-asurzește în momentele supreme,

Pîn-a nu ajunge-n culmea dulcii muzice de sfere,

Ce-o aude cum se naște din rotire și cădere.

Ea nu știe c-acel demon vrea să aibă de model

Marmura-i cu ochii negri și cu glas de porumbel

Și că nu-i cere drept jertfă pe-un altar înalt să moară

Precum în vechimea sfîntă se junghiau odinioară

Virginile ce stătură sculptorilor de modele,

Cînd tăiau în marmor chipul unei zîne după ele.

S-ar pricepe pe el însuși acel demon… s-ar renaște,

Mistuit de focul propriu, el atunci s-ar recunoaște

Și, pătruns de-ale lui patimi și amoru-i, cu nesațiu

El ar frînge-n vers adonic limba lui ca și Horațiu;

Ar atrage-n visu-i mîndru a izvoarelor murmururi,

Umbra umedă din codri, stelele ce ard de-a pururi,

Și-n acel moment de taină, cînd s-ar crede că-i ferice,

Poate-ar învia în ochiu-i ochiul lumii cei antice

Și cu patimă adîncă ar privi-o s-o adore,

De la ochii ei cei tineri mîntuirea s-o implore

Ar voi în a lui brate să o țină-n veci de veci,

Dezghețînd cu sărutarea-i raza ochilor ei reci.

Căci de piatră de-ar fi, încă s-a-ncălzi de-atît amor,

Cînd, căzîndu-i în genunche, i-ar vorbi tînguitor,

Fericirea înecîndu-l, el ar sta să-nnebunească,

Ca-n furtuna lui de patimi și mai mult să o iubească.

Știe oare ea că poate ca să-ți dea o lume-ntreagă,

C-aruncîndu-se în valuri și cerînd să te-nțeleagă

Ar împlea-a ta adîncime cu luceferi luminoși?

Cu zîmbiri de curtezană și cu ochi bisericoși,

S-ar preface că pricepe. Măgulite toate sunt

De-a fi umbra frumuseții cei eterne pe pămînt.

O femeie între flori zi-i și o floare-ntre femei —

Ș-o să-i placă. Dar o pune să aleagă între trei

Ce-o-nconjoară, toți zicînd că o iubesc — cît de naivă —

Vei vedea că de odată ea devine pozitivă.

Tu cu inima și mintea poate ești un paravan

După care ea atrage vre un june curtezan,

Care intră ca actorii cu păsciorul mărunțel,

Lăsînd val de mirodenii și de vorbe după el,

O chiorește cu lornionul, butonat cu o garofă,

Operă croitorească și în spirit și în stofă;

Poate că-i convin tuspatru craii cărților de joc

Și-n cămara inimioarei i-aranjează la un loc…

Și cînd dama cochetează cu privirile-i galante,

Împărțind ale ei vorbe între-un crai bătrîn și-un fante,

Nu-i minune ca simțirea-i să se poată înșela,

Să confunde-un crai de pică cu un crai de mahala…

Căci cu dorul tău demonic va vorbi călugărește,

Pe cînd craiul cel de pică de s-arată, pieptu-i crește,

Ochiul înghețat i-l umplu gînduri negre de amor

Și deodată e vioaie, stă picior peste picior,

Ș-acel sec în judecata-i e cu duh și e frumos…

A visa că adevărul sau alt lucru de prisos

E în stare ca să schimbe în natur-un fir de păr,

Este piedica eternă ce-o punem la adevăr.

Așadar, cînd plin de visuri, urmărești vre o femeie,

Pe cînd luna, scut de aur, strălucește prin alee

Și pătează umbra verde cu fantasticele-i dungi

Nu uita că doamna are minte scurtă, haine lungi.

Te îmbeți de feeria unui mîndru vis de vară,

Care-n tine se petrece…

Ia întreab-o, bunăoară,

Ș-o să-ti spuie de panglice, de volane și de mode,

Pe cînd inima ta bate-n ritmul sfînt al unei ode…

Cînd vezi piatra ce nu simte nici durerea și nici mila —

De ai inimă și minte — feri în lături, e Dalila!

Table of Contents

Scrisori

Scrisoarea I

Scrisoarea II

Scrisoarea III

Scrisoarea IV

Scrisoarea V