Romanțe pentru mai târziu

Ion Minulescu

Editura Bestseller

Imagine: Subbotina Anna

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Lui Tilică Burillianu

Je hais le mouvement qui déplace les lignes

Et jamais je ne pleure et jamais je ne ris.

CHARLES BAUDELAIRE

(Urăsc tot ce e zbucium tulburător de linii,

Și nu râd niciodată și nu plâng niciodată.

Trad. de Al. Philippide)

Romanța noului-venit

Străinule ce bați la poartă,

De unde vii

Și cine ești?...

Străinule de lumea noastră,

Răspunde-ne de unde vii,

Prin care lumi trăiși coșmarul nepovestitelor povești

Și-n care stea găsiși coloarea decoloratei nebunii?...

De unde vin?...

De unde pot veni, când ochii-mi,

Plini de regrete și tristeți,

Par două candele aprinse în cripta morților poeți?

Priviți...

Sandalele-mi sunt rupte,

Iar toga ce mi-o dete-Apollo

În noaprea când pornii spre voi

Abia-și mai flutură albastrul de-a lungul umerilor goi.

Sunt gol ―

Căci calea-mi fuse lungă

Și-n calea mea-întâlnii pe rând

Pe toți câți vrură să vă vândă

Podoabe noi ce nu se vând,

Pe cei ce vrură să vă cânte romanțe noi,

Pe cei ce vrură

Să vă-ndrumeze spre mai bine ―

Spre-acel frumos întrezărit

În armoniile eterne

Dintr-un sfârșit

Și-un infinit,

Pe cei ce v-au adus lumina,

Pe cei ce i-ați primit cu ură

Și i-ați gonit cu pietre ―

Pietre ce s-or preface-n piedestale

În clipa când vă va cuprinde beția altor ideale!...

De unde vin?

Eu vin din lumea creată dincolo de zare ―

Din lumea-n care n-a fost nimeni din voi,

Eu vin din lumea-n care

Nu-i ceru-albastru,

Și copacii nu-s verzi, așa cum sunt la voi,

Din lumea Nimfelor ce-așteaptă sosirea Faunilor goi,

Din lumea cupelor deșarte și totuși pline-n orice clipă,

Din lumea ultimului cântec,

Purtat pe-a berzelor aripă

Din țărm în țărm,

Din țară-n țară,

Din om în om,

Din gură-n gură, ―

Din lumea celor patru vânturi

Și patru puncte cardinale!...

Deschideți poarta dar,

Și-n cale

Ieșiți-mi toți cu foi de laur,

Iar voi, ce măsurați cu versul gândurile ce n-au măsură,

Veniți în jurul meu degrabă,

Și-n cântul lirelor de aur,

Porniți cu mine împreună

Spre lumea-n care nu-s castele cu punți

Și șanțuri feodale,

Nici ruginite porți de-aramă, la care bat cei noi sosiți...

Veniți cu toții cât mai e vreme,

Și mai puteți cânta ―

Veniți!...

Veniți, să vă aprind în suflet lumina stinselor făclii

Și-n versuri fantasmagoria și vraja noilor magii!

Iar cânturile voastre ―

Cânturi cu care azi cerșiți o pâine ―

Să le-ncunun cu strălucire aureolelor de mâine!...

Dar poarta a rămas închisă la glasul artei viitoare.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Era prin anul una mie și nouă sute opt ― îmi pare.

La poarta celor care dorm

lui Dimitrie Anghel

Hei, cântăreț!...

Oprește-ți truditul pas...

Nu știi

Că-aci-i sfârșitul celor ce-au început cei vii?...

Și nu știi că-n grădina din dosu-acestei porți

Începe, nouă, lumea sfârșită de cei morți?...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Ești obosit ― se vede

Ce drumuri prăfuite

Bătătoriși, sărmane cercetător prin stele

De frumuseți bizare și armonii smintite?

Tu, ce-ți târăști scheletul prin fața porții mele,

Ce nu găsiși în viață așteaptă să-ți dau eu.

Vezi poarta-aceasta verde?

E poarta mea...

De vrei

Să-nveți și tu povestea aleilor de tei

Sub care zac tăcute părerile de rău,

De vrei să-i știi pe nume toți morții ce-mi hrănesc

Cu trupul lor pământul grădinii,

Și de porți

Și tu ca alții-n suflet respectul pentru morți,

Oprește-te la poartă și bate de trei ori...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Bine-ai venit!

Privește ce tei bătrâni umbresc

Pe cei culcați sub stratul de iarbă și de flori!...

Și ce miros de viață!...

Și teii, ce parfum

De sânuri decoltate împrăștie pe-alee ―

Or, tu cunoști parfumuri de carne de femeie.

Nu?

Parc-ai fi în parcul vreunui castel regesc

În care se serbează orgiile de seară ―

Cei morți sunt înăuntru, iar vii sunt pe-afară!...

Pe câți grăbiți ca tine nu i-a oprit din drum

Grădina mea!...

Privește-i aleile de-aproape ―

Nisipu-i praf de aur, și-n frunzele de tei

Verzi stofe de mătase s-ascund ca și sub pleoape,

Nu flori, ci ochi...

Privește-i...

Nu sunt și ochii Ei?...

. . . . . . . . . . . .

Și-acum mai pleci?

Răspunde-mi, sărman cercetător

De frumuseți bizare și armonii smintite ―

Tu, ce bătuși în viață la poarta tuturor

Și nu-ntâlniși în cale decât porți zăvorâte!...

Iar cântărețul care plângea, strângând la sân

Chitara cu trei strune, răspunde:

― Nu...

Rămân!...

Romanța noastră

Sur ton beau tapis de pussière rose,

De poussière grise, de poussière blonde,

O! route, rois ou pauvres, fous ou fiancès,

Cueilleurs de baisers ou cueilleurs de roses,

Sur ton beau tapis de poussière blonde,

Tout le monde, tout le monde, tout le monde,

Ya passé.

Klingsor

Pe-același drum,

Mânați de-același îndemn nefast al năzuinții,

De-aceleași neînțelese-avânturi spre tot mai sus,

Pe-același drum

Pe unde ieri trecură poate,

Străbunii noștri

Și părinții,

Pe unde, unii după alții, drumeții trec de mii de ani,

Noi ―

Cărora ni-i dat să ducem enigma vieții mai departe

Și doliul vremilor apuse,

Și-al idealurilor scrum ―

Pe-același drum

Vom trece mâine cerșind din țiterele sparte

La umbra zidurilor mute

Și-a secularilor castani!

Porni-vom tineri ca Albastrul imaculatelor seninuri...

Și-n calea noastră întâlni-vom

Pe cei bătrâni rămași în urmă ―

Pe cei ce ne-or privi cu ochii în lacrămi

Cum le luăm-nainte.

Iar noi

Le vom citi-n figură cum suferințele le curmă

În suflet sfintele avânturi

Și-n gură caldele cuvinte...

Porni-vom tineri ca Albastrul imaculatelor seninuri...

Și-n calarea noastră întâlni-vom ―

O!... câte nu poți să-ntâlnești

Când drumu-i lung

Și nesfârșită e năzuința ce te mână

Tot mai departe

Și te poartă,

Ca pe un orb ținut de mână,

Spre-ntrezărite-Aureole ―

Nimicuri scumpe pământești!...

Porni-vom tineri ca Albastrul imaculatelor seninuri!...

Și mândri poate ca seninul albastru-al sângelui regesc.

Dar va veni o zi în care

Ne vom opri deodată-n drum,

Înspăimântați că-n urma noastră

Zări-vom pe-alții cum sosesc,

Cum ne ajung,

Ne trec-nainte

Și râd că nu-i putem opri...

Da...

Va veni și ziua-n care vom obosi,

Și va veni

Un timp în care-al năzuinții și-al aiurărilor parfum

Ne va părea miros de smirnă,

Iar cântul țiterelor sparte

Un Psalm cântat de-un preot gângav

La căpătâiul unei moarte

Pe care nimeni n-o cunoaște...

Și-atunci, privind un urma lor ―

Ca cei ce n-au nimic să-și spună

Când nu-și pot spune tot ce vor ―

La umbra zidurilor mute

Și-a secularilor castani,

Vom adormi ca și drumeții

Ce dorm uitați de mii de ani!...

Spre Insula enigmă

lui N. M. Condiescu

Un șuierat prelung salută ivirea zorilor...

În larg,

Un strop de purpură pătează-albastrul violet almării,

Pe bric,

Lumina roșie se stinge în vârful primului

catarg,

Și-n locul ei, pe sfori, se-nalță pavilioanele...

E ziuă!...

Și mateloții se deșteaptă pe bord,

Și ancorele grele

Apar cu ghearele-ncleștate,

Ca niște fiare-nfometate...

Și bricul alb se mișcă-alene

Cu grația unei sirene

Ce se răsfață-n plasa de inele

Și de brățări lichide,

Ce dispar

Pe poarta larg deschisă lângă far!...

Adio, port...

Adio, cuib de veselie trecătoare...

Adio, cabareturi...

Adio, dansatoare...

Adio, ciocnet de pahare...

Adio, tot ce-a fost...

Adio!...

De-acum, pornim...

Pornim din nou...

Pornim!...

Și-n urma noastră, marea

Își împletește respirarea

Cu al sirenelor ecou ―

Eternul nostru semn de întrebare!...Iar mai târziu

Sărmanul port

Abia-și mai lămurește-n zare

Conturul alb,

Ca și-un cavou

Din care morții-ncep să-nvie!...

Și bricul nostru-i primul mort

Care-a-nviat,

Înveșmântat

În alb,

De sus și până jos,

Ca și Cristos!...

Suntem departe ―

Da... departe!...

Și vântul mării ne sărută

Pe frunte,

Pe obraji,

Pe gură...

Și parcă ne cunoaște, vântul ―

Cu nevăzutele lui brațe ne-arată drumul

Și ne-nvață

Să ne ferim de sfatul zării,

Căci zarea-i veșnic prefăcută...

Și-apoi ne lasă când pricepe

Că noi i-am tălmăcit cuvântul!...

Plutim spre răsăritul lumii,

Plutim spre prima dimineață!...

Și bricul alb

Sfâșie-n două covorul apelor albastre,

Lăsând în urma lui o dâră de spumă creață,Ce se-ntinde

Ca și o punte nesfârșită,

Pe care sufletele noastre

Se vor întoarce-acasă-n ziua

Când uraganele ne-or vinde!...

Și-așa, pluti-vom toată ziua...

Și-așa, pluti-vom noaptea toată...

Și-așa, pluti-vom vreme multă ―

Căci „prea multă” nu e niciodată,

Când ne-ndreptăm spre „Insula enigmă”,

În care nu știm nimeni încă, ce va fi ―

Dar știm cu toții că-ntr-o bună zi,

Noi, cei născuți din tată-n fiu navigatori,

Vom acosta la rândul nostru-nvingători...

Și-atunci ―

Stăpânii Mării Negre noi vom fi!...

Romanța marilor dispăruți

lui Ștefan Petică și Iuliu Săvescu

Noi suntem morți de mult...

Voi ne-ați uitat ―

Și ne-ați uitat că nu ne mai vedeți.

Dar noi din umbra negrilor pereți

Adeseori ieșim să vă-întâlnim,

Și-n visurile noastre retrăim,

Ca și-n viață,

Câte-un vers ciudat

Din marele Poem, pe care voi

Ni l-ați plătit cu bulgări de noroi”...

Noi suntem morți...

Și totuși, când pornim

Spre lumea voastră ― lumea celor vii ―

În negrul gol al craniilor reci,

Noi,

Ca și voi,

La fel simțim

Vibrațiile-acelor armonii

Ce-nsuflețesc tăcutele pustii

În care voi ne-ați îngropat pe veci!

Noi

Mulților ce nu ne-au înțeles

Le vom ierta ― căci suntem morți acum.

Iar celor ce pășesc pe-al nostru drum

Le vom fi frați!...

O! fraților, cântați ―

Căci noi de-aci din groapă v-ascultăm!...

Cântați frumosul îngropat de-acei

Ce n-au putut să-l re’nvieze-n vers,

Cutreierați întregul Univers,

Și-n cântecele voastre îngropați

Toți vechii Zei!

Iar mâine-n zori, de-o fi să ne întâlnim

Pe-albastrele cărări, de unde azi

Noi vă privim ―

O!... Mâine-n zori, de-o fi să ne-ntâlnim,

Vă vom primi cu brațele deschise,

Și-obrajii voștri,-adeseori scuipați,

I-om săruta ―

Căci voi ne sunteți frați!...

Romanța celor trei romanțe

lui Dumitru Cuclin

Mi-am zis:

Voi scrie trei romanțe...

Și-n trei romanțe-mi voi închide,

Ca-n trei sicriuri de aramă, trei morți iubiți ―

Trei clipe reci ―

Ce-mi stau în suflet împietrite,

Ca trei luceferi stinși pe veci

Uitați în haos,

Ca pe-o cracă de chiparos trei crisalide...

Mi-am zis apoi:

Romanța primă

Voi scri-o-n gustul florentin ―

Așa cum ar fi scris-o Dante când a zărit pe Beatrice ―

Și-n fiecare vers voi pune atâta aur, cât se zice

Că-ngrămădiră credincioșii

Pe groapa primului creștin...

Pe-a doua

Voi sculpta-o-n ritmul eroticelor lesbiane,

Cu care-n Lesbos cântăreții și legendele nebune

Sărbătoreau pe blonda Venus.

Și-n fiecare vers voi pune

Carmin din buzele acelor neasemânate curtezane...

Iar pentru-a treia

Voi alege tot ce-i mai trist ―

Voi scri-o așa

Ca-n versul ei să plângă glasul

Tristeții nopților polare

Și-n versul ei voi pune verde ―

Un verde-mocirlos, în care

Și-or îngropa pe veci iubirea acei ce n-o vor mai cânta....

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Mi-am zis:

Voi scrie trei romanțe...

Dar azi, din aurul de-alt’dată

Și din carminul de pe buze

Nu mi-a rămas decât o pată ―

O pată verde, ce m-apasă ca și o piatră funerară

Sub care dorm, ca-n trei sicriuri,

Trei stinse-acorduri de chitară!...

Romanța cheii

Cheia ce mi-ai dat aseară ―

Cheia de la poarta verde ―

Am pierdut-o chiar aseară!...

Dar ce cheie nu se pierde?

Cheia ce mi-ai dat aseară

Mi-a căzut din turn,

Pe scară,

Și căzând, mi-a stins lumina.

Cheia ce-am pierdut aseară

Am cătat-o;

Dar pe scară

Era noapte ca și-afară ―

Noapte ca sub boltuita

Cupolă de mănăstire,

Când s-au stins pe la icoane

Lumânările de ceară.

Și-am rămas în turnul gotic ―

Turnul celor trei blazoane:

Al Iubirii,

Al Speranței,

Și-al Credinței viitoare...

Și-am rămas în turnul gotic

Domn pe-ntinsele imperii

Ale negrului haotic.

Și-au trecut de-aseară clipe,

Și-au trecut de-aseară ore,

Și-ale zorilor aripe

Fluturatu-mi-au grăbite,

Ca și clipele trăite

Pe-albul treptelor sonore.

Și m-am coborât pe scară...

Dar pe cea din urmă treaptă

Cheia ce mi-ai dat aseară

Am găsit-o prefăcută

Într-o cupă albă, plină

Cu vin verde de cucută.

Și pe cea din urmă treaptă

Am îngenuncheat

Și-am plâns ―

Căci pe cea din urmă treaptă,

Ca-ntr-o carte înțeleaptă,

Am citit în fundul cupei

Naufragiul ce m-așteaptă!...

Romanța zilelor de ieri

Taci,

Să nu-mi deștepți tristețea amintirilor culcate

În sicriurile-albastre ale zilelor de ieri!...

Taci,

Să nu-mi deștepți în suflet tragediile jucate

În aplauzele mute ale-ntâielor dureri!

Treci tăcut ca beduinul ce cutreieră nisipul,

Treci tăcut ca cel ce-și pune mâinile-n cruciș pe piept,

Și să nu mă chemi pe nume ―

Să-mi deștepți din piatră chipul

Sfinxului,

Ce-ar vrea să-mi spună că e timpul să-l deștept...

Ocolește-mă cu groază, ca pe-un stârv de om ucis ―

Nu de oameni,

Ci de mâna ne’ntrupatelor dorinți ―

Și pe piatra-mi funerară nu citi poemul scris

De nebunul din cetatea plină numai de cumunți!...

Ocolește-mă cu groază...

Dar oprește-te deoparte,

Să mă poți privi de-a-ntregul

Și să-mi spui ce vezi...

Eu sunt

Stropul vinului ce scade prin paharele deșarte

Și romanța nesfârșită, căci arcușele s-au frânt!

Romanța mortului

Paznicul mi-a-nchis cavoul

Și-am rămas afară-n ploaie...

Paznicul mi-a-nchis cavoul

Și-am rămas să-mi plimb scheletul

Pe sub sălciile ude,

Ce mă cheamă

Și se-ndoaie

Să-mi sărute golul negru ce-mi plutește în orbite,

Să-mi sărute alba frunte ―

Fruntea ce-mi știa secretul

Aiurărilor trăite ―

Și să-mi șteargă de pe oase picăturile de ploaie...

Paznicul mi-a-nchis cavoul și-am rămas în ploaie-afară.

Și-am rămas să-mi plimb scheletul printre albele cavouri

Unde-ai noștri dorm în paza lumânărilor de ceară ―

Și-am rămas să-mi plimb scheletul pe potecile pustii

Și pe crucile de piatră să citesc ce-au scris cei vii.

Și-am citit...

Din depărtare, vântul mi-aducea ecouri

Ne’nțelese, de orchestră

Și de voci ce cântă-n cor ―

Cei ce-aveau să moară mâine

Beau în cinstea morților!...

Vântul mi-aducea ecoul bucuriilor din lume

Iar „regretele eterne” scrise-n josul unui nume

Lăcrimau.

Ducând în albul picăturilor de ploaie

Aurul lipit pe cruce!...

Printre albele cavouri

De sub sălciile ude,

Ce mă cheamă și se-ndoaie

Să-mi sărute alba frunte,

Rătăcesc de-atâta vreme ―

Paznicul mi-a-nchis cavoul

Și-am rămas de-atunci afară!...

Unde-i paznicul?

Să vină,

Să mă vadă,

Să mă cheme,

Să-mi deschidă iar cavoul

Și s-adorm din nou în paza lumânărilor de ceară!...

Romanța morții

Răsună-n poarta veche trei lovituri

Ce par

Trei ne’nțelese vorbe desprinse dintr-un vers...

Răsună-n poarta veche trei lovituri

Ce par

Trei ne’nțelese versuri din noul calendar!...

Pe verdea balustradă a-naltului balcon

Te pleci spre călătorul necunoscut ce bate,

În timp ce două brațe se-nalță spre balcon

Ca două negre umbre de turnuri crenelate.

Spre verdea balustradă a-naltului balcon

Se-nalță două brațe;

Iar umbra lor pe zid

Se leagănă ca două chei negre, descântate,

Cu care Vrăjitorii

Și Parcele

Deschid

Zăvoarele-ncleștate în porțile-ncuiate...

Pe verdea balustradă a-naltului balcon

Te pleci spre călătorul necunoscut ce bate

Și-ntrebi:

― Cine-i acolo?

De unde vii?

Ce vrei?

Dar vocea-ți la vederea demonicelor chei

Se stinge cu sfiala luminii pe-nnoptate...

― Cine-i acolo?

― Nimeni...

― De unde vii?

― Nu știu...

― Ce vrei?

― Nimic...

Și vocea ce-ți răspunde timidă, deși-ți pare

Că-i vocea ta,

Simți totuși că nu are

Nici zborul,

Nici căldura din vocea de om viu.

E vocea ta ―

E vocea tăcerii ce cuprinde

Întreaga balustradă a naltului balcon,

Ca și o funerară făclie ce s-aprinde

În mâna unui Rege

Și-n preajma unui Tron.

Și-n timp ce-n poarta veche trei lovituri te cheamă

Ca trei refrenuri triste de cântece uitate ―

În timp ce-ai vrea să afli în poartă cine-ți bate ―

Adormi, proptindu-ți fruntea pe cheile de-aramă

Păstrate-n negre turnuri de piatră, crenelate...

Romanța corbului

Pe țărmul nalt și drept ―

Hotarul, de unde-ncepe necuprinsul

Imperiu-al apelor albastre

Cu-atâtea felurimi de pete,

Al apelor ce dimineața sunt verzi,

Iar seara violete ―

Un corb a poposit spre seară,

Și-așa, cum stă pe malul mării,

Orbit de-albastrele noianuri,

Muiate-n purpura-nserării,

Parcă-i sositul care-așteaptă să vină și-alți întârziați...

Și-n seara-aceea-n care-apusul

Părea mai trist ca-n alte seri,

Iar soarele părea că pleacă să nu mai vină niciodată,

M-am dus să-mi plimb pe țărm urâtul

Și biata-mi inimă,-mbibată

De-amaru-otrăvilor sorbite din gura-amantelor de ieri...

Dar corbul mi-a ieșit în cale

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Pe țărmul mării nalt și drept,

Ca și pe-o margine de groapă,

Veghea un cioclu-naripat,

Și cioclul m-a privit o clipă,

A dat din aripi

Și-a zburat...

Și parcă mi-a șoptit în treacăt:

― Bine-ai venit... De când te-aștept!

Romanța celor ce se vând

lui Alexandru Zamfirescu-Aliz

Se-ngroapă soarele-ntr-un nor ―

O, negrul nor ca și mormântul

Înșelătoarelor ce mor

Neplânse de amanții lor!

Pe la ferestre-și plimbă vântul

Tristețile sfârșitului de vară,

În timp ce-n cârciuma murdară,

Din strunele de-aramă ― cântul

Chitarelor

Își ia avântul...

Iar pe la mese,

Rând pe rând,

O ceată de amanți artiști ―

Toți ne’nțeleși și mari,

Toți Criști...

Își beau iubirea, fredonând

Romanța celor ce se vând.

Romanța pelerinului

Sunt obosit de drum și-aș vrea

Să dorm trei nopți,

Trei vieți în șir,

Culcat pe-un așternut,

Așa

Cum dorm culcați în cimitir

Toți sfinții palizi din altare,

Cu pumnii-ncrucișați pe piept.

Din somnul fără deșteptare

Aș vrea să nu mă mai deștept...

Cei ce-au pornit ’naintea mea,

Bătătorind poteca lungă,

Și-au năzuit ce nu era

În rostul vieții scris s-ajungă,

Cei ce-au pornit, cu mii de ani

’Naintea mea, pe-același drum,

Au adormit pe sub castani

Demult,

Și dorm uitați și-acum.

Și dintre cei porniți cândva,

Mânați ― spre-aceleași înnorate

Și mute zări ― de-aceeași stea.

Un singur pelerin mai bate

La poarta liniștii...

El pare

Că,-ndurerat ca Prometeu,

E mort de mult și... tot nu moare ―

Și-acest biet pelerin sunt eu!...

Sonet

În țara mea, tot cerul pare-o pată

De sânge, scurs din rana unui soare,

Ce-abia-și deschide ochii-n zări; și moare

Ca cei mușcați de-o gură-nveninată!

În țara mea, pe marea frământată

În aiurări de vânturi funerare,

Nu vezi plutind corăbii albe-n zare

Purtând pe bord plecații de-altădată!...

În țara mea nu-s flori ca-n altă țară

Și cântece de dragoste nu sunt;

Și-n țara mea ― tăcuți ca-ntr-un mormânt ―

Cei vii și-așteaptă rândul ca să moară;

Pe câtă vreme morții... Cine știe?...

Așteaptă-o zi ca-n alte țări să-nvie!...

Pelerinii morții

E cârciuma plină de oameni străini ―

De oameni tăcuți ce vin de departe,

De unde ei singuri să spună nu știu...

De unde veniți, pelerini?

Din care cetate cu porțile sparte

Din care pustiu?...

De unde veniți, pelerini?

De unde veniți cu sandalele rupte,

Cu hainele zdrențe și fețele supte,

Și albe, de parcă

Vă temeți ca pumnul de care fugiți

Să nu vă ajungă și iar să vă-ntoarcă

În țara în care n-ați vrut să trăiți?...

Cu ochii albaștri, ca-albastrul senini,

De unde veniți, pelerini?...

Ei tac...

Să răspundă nici unul nu vrea;

Iar cârciuma pare o criptă,

Și-n ea

Tăcuții străini, cu sandalele rupte,

Cu hainele zdrențe și fețele supte,

Cu brațele goale și umerii goi,

Își trec de la unul la altul paharul,

Și-n flacăra scurtă ce-o scapără-amnarul

Par niște strigoi...

― Hei!... Mute ființe,

Bizari pelerini,

Cu ochii albaștri, ca-albastrul senini,

Spre care cetate pornirăți ― armată

De oameni cu cranii și mâini de schelete,

Cu fețele albe ca albul perete

Și gura-ncleștată?

Ei tac...

Să răspundă nici unul nu vrea...

Pe cer o lumină s-aprinde, și-o stea

Coboară și-n sute de stele se-mparte...

Și-n clipa aceea, tăcuții strigoi

Se scoală grămadă, ca-n ziua de-apoi,

Și pleacă cu toți mai departe...

În templul liniștii

lui Al. Gherghel

În sfeșnicele vechi de-aramă

Descresc trei lumânări de ceară ―

Descresc ca nopțile spre vară.

Și-n sfeșnicele vechi de-aramă

Trei flăcări parcă se destramă

În fire lungi de foc ce cresc

Din lumânări până-n tavan

Și scriu verseturi din Coran

De-a lungul templului turcesc...

Trei credincioși desculți se-nclină

Proptindu-și frunțile-n covor ―

Și parcă-s trei bolnavi ce mor...

Trei credincioși desculți se-nclină,

Și-n simfonia de lumină

Ce-și plimbă petele pe geamuri ―

Când verzi, când purpure, când blonde ―

Par trei corăbii vagabonde

Ce-adorm în legănări de valuri...

Și-n templul liniștii ce pare

Un sarcofag păgân, enorm,

Toți Muezinii parcă dorm...

Și-n templul liniștii, în care

Greoiul fum de lumânare

Miroase-a cranii dezgropate ―

Din sfeșnicele vechi de-aramă

Trei flăcări pâlpâind te cheamă

S-adormi sub ele-ntins pe spate!...

Nocturnă (în noaptea-aceea luna părea un cap de mort...)

În noaptea-aceea luna părea un cap de mort

Tăiat de ghilotină și aruncat în Mare ―

Un cap purtat de valuri și-n marșuri funerare

Rostogolit spre farul ce scânteia în port.

În noapte-aceea luna părea un ghem de sfoară

Scăpat din mâna dreaptă a celui care-n viață

Te leagă, te dezleagă, te iartă și te-nvață

Cum poți ieși din iarnă, intrând în primăvară.

Și-n noaptea-aceea luna părea un chihlimbar

Desprins din cingătoarea lui Crist, care murise

Ca să-nvieze iarăși din somnul fără vise,

Sanctificându-și crucea rămasă pe Calvar!...

Pe Dunăre

...emportant vers tes havres

Tes cargaisons de bois,

de houille et de cadavres

PAUL VERLAINE

Se duc pe Dunăre la vale

Caiace-n roz și-n alb vopsite...

Se duc pe Dunăre la vale

Coșciuguri albe, plutitoare

Pe negrul apelor murdare...

Departe-n zare, neclintite,

Pădurile de sălcii par

Castele negre feudale

Ce-și spală-n apele murdare

Tristețea zidului murdar.

Se duc pe Dunăre la vale,

Grăbiți și fără de popas,

Pescarii triști ce poartă-n glas

Tăcerea albelor spitale...

Se duc pe Dunăre la vale ―

Ca șirul de cocori pribegi

Pe-ntinsul fără de hotare ―

Se duc pe Dunăre la vale

Coșciuguri albe plutitoare

Pe negrul apelor murdare...

Și tot pe apa care poartă

Noroiul omenirii-ntregi,

Sub sărutările solare,

Plutește și-o... chitară spartă.

Crepuscul la Tomis

Pe mare-n asfințit...

Și vântul

Îmi poartă barca pe cărarea

Pe care soarele și marea

Se-mbrățișează cu pământul!...

Din larg,

Ca niște mici fragmente

Desprinse din albastrul infinit,

Înamoratele sirene

Apar cu gesturi indecente

Și-n cinstea mea încep să-noate

Pe spate,

Cu câte-un far aprins sub gene,

Ce-mi luminează-n asfințit

Temutul semn de întrebare

Cu care marea m-a-nfrățit...

Iar eu ―

Pornit în căutarea

Frumosului din suflet

Și din rime ―

Un vagabond pe care marea

M-a scos de păr, din adâncime

M-avânt din nou în infinit...

Și convertit

De dragul unei simple jucării,

M-agăț cu mâinile de astrul

Ce ca un pescăruș rănit

Își moaie aripa-n albastrul

Crepuscularei agonii!...

Sosesc corăbiile

lui Krikor Zambaccian

Sosesc corăbiile,

Vino,

Să le vedem cum intră-n port ―

Să le vedem cum, obosite de-atâta luptă cu furtuna,

Își lasă ancorele grele să cadă una câte una,

Așa cum fiecare parcă și-ar îngropa câte un mort!...

Sosesc cu pânzele umflate,

Ca niște sânuri de femeie

Pe care-o buză pătimașă le-a-nvinețit de sărutări,

Și parcă-aduc cu ele toată splendoarea vechilor serbări

În cinstea lui Neptun ―

Temutul stăpân al Mărilor Egee.

Sosesc din larg, misterioase,

Ca niște semne de-ntrebare...

Nu știm din care fund de lume ―

Din răsărit,

Sau din apus ―

Dar știm că ori de unde pleacă

Ne-aduc vești noi și-ndestulare...

Sosesc corăbiile...

Vino,

Să le-ntrebăm ce ne-au adus!...

Romanța celor trei corăbii

Porniră cele trei corăbii...

Spre care țărm le-o duce vântul?...

Ce porturi tainice,

Ascunse cercetătoarelor priviri,

Le vor vedea sosind mânate de dorul tristei pribegiri?...

Ce valuri nemiloase,

Mâine,

Le vor deschide-n drum mormântul?...

Porniră cele trei corăbii, purtând în pântecele lor

Grămezi de aur,

Chihlimbare,

Smaralde verzi

Și-opale blonde;

Iar sus, pe bord,

Tristețea-acelor romanțe veșnic vagabonde,

Cântate,

Azi, în drum spre Poluri,

Iar mâine-n drum spre-Ecuator!...

Porniră cele trei corăbii...

Și-abia se mai zăresc ―

Se-ngroapă

În golul zărilor pătate de violetul înserării;

Iar albul pânzelor întinse,

În cenușiul depărtării,

Zidește trei mausoleuri în care dorm cei duși pe apă.

Porniră cele trei corăbii...

Și-n urma lor rămase portul,

Mai trist ca muntele Golgotei însângerat de-un asfințit,

Și-n urma lor,

Pe cheiul umed,

Un singur albatros rănit

Mai stă de pază,

Ca Maria,

Venită să-și vegheze mortul!...

Romanța celor trei galere

lui Horia Oprescu

În rada portului,

La cheiul pe care astăzi cresc castanii,

În rada portului, ce pare o lacrimă-a Mediteranei,

Dorm trei galere ancorate de zeci de ani,

Dorm trei galere,

Ce poartă-n pupe încrustate

Trei nume spaniole:

Xeres,

Estremadura

Și-Alicante...

Dorm tristele galere...

Anii

Le-au putrezit pe jumătate,

Și lanțul ancorelor grele

Le-a ruginit de mult în apă.

Furtunile fără de număr

Le-au înecat răzbunătoare

Matrozii, unii după alții,

Iar căpitanii

Dorm fiecare-n câte-o groapă

Săpată-n câte-un fund de mare!...

Și-așa cum dorm, nedespărțite ―

Ca trei tovarășe de luptă,

Ca niște suveniruri smulse îndepărtatului trecut ―

Par trei sicriuri profanate

Din care morții-au dispărut

Cu-ntregile comori de aur

Și pietre scumpe ―

Adunate

De cei ce le mânau pe-Atlantic,

Din țărm în țărm,

Din val în val,

De cei ce le-ancorau cu grijă pe coasta-Antilelor bogate

Și-n urmă le-ndreptau cu grabă ―

Ca niște păsări albe-n zbor ―

Din insula San-Salvador

Spre Spania ―

Spre taciturnul și lacomul Escurial!

Octombrie

În parcul presărat cu statui

De Nimfe,

Fauni

Și Silvani,

De-a lungul celor trei alei

De plopi,

De tei

Și de castani,

Pe băncile vopsite-n verde

Și pe nisipul galben-șters,

Multicolorele covoare de frunze veștede s-aștern

În ritmul vântului de toamnă,

Ca-n ritmul unui ultim vers ―

Un vers cu care se sfârșește un cânt

Dintr-un Poem etern.

Octombre ― curtizana pală, cu-obraji fardați

Și buze supte ―

Octombre ― amanta celor care pornesc

Să nu se mai întoarcă ―

Octombre-a poposit în parcul cu-alei cotite

Și-ntrerupte

De visătoarele bazinuri,

Pe-albastrul cărora ― o barcă ―

O frunză veștedă și-așteaptă întârziatele surori...

O!... Ne’ntrerupta disonanță de schingiuiri

Ce-ți dă fiori!...

O!... Nesfârșitele regrete abia șoptite!...

Cine trece

Prin parcul presărat cu statui,

De-a lungul celor trei alei,

Se-nduioșează ca de plânsul idolatratelor femei!...

Și-n parcul unde altădată veneau Boemii să-și aștepte

Necredincioasele Boeme ―

Același parc ce-ți pare și-astăzi

O filă ruptă din romanul nemuritorului Murger ―

Își pleacă brațele uscate,

Precum prin albele spitale

Își pleacă brațele bolnavii ce plâng ―

Și nu știu pentru ce...

Și-n timp ce vântu-i smulge fardul

Și-l spulberă în largi spirale,

Octombre ― curtizana pală ―

Coboară ultimele trepte!...

Romanța celui ce s-a-ntors

Tăceți, voi toți din jurul meu,

Vă rog tăceți ―

Că-s obosit,

Și-aș vrea să dorm,

Și-aș vrea să mor,

De-ar fi să pot muri curând și mai ușor

Ca cei ce-s morți de mult!...

Tăceți,

Vă rog tăceți...

Abia sosit,

Voi mă-ntrebați pe unde-am fost!...

O, de-ați ști voi ce drumuri lungi,

M-adăpostea, pribeag mereu tot pe-alte mări!...

Ce fund de zări

O, de-ați putea porni și voi

Pe unde-am fost!...

O, de-ați putea și voi cândva,

Pornind grăbiți pe urma mea,

Să rătăciți ne’ntrebători

Și ne’ntrebați!...

Să vânturați pământul tot ―

În lung

Și-n lat ―

Și fund de văi,

Și vârf de munți, necercetat,

Să cercetați

Ne’ntrebători

Și ne’ntrebați!...

O, de-ați putea-ntâlni și voi ce-am întâlnit ―

Femei cu ochi frumoși de bronz

Și guri de-argint,

Ce le-am iubit,

Și le-am iertat ―

Căci toate mint,

Cum i-au mințit

Pe toți pe câți i-au întâlnit!

O, de-aș putea să vă spun tot...

Dar nu ―

Plecați...

Că-s obosit ―

Și-aș vrea să dorm,

Și-aș vrea să mor,

De-ar fi să pot muri curând și mai ușor!...

M-ați ascultat ―

Vă mulțumesc...

Acum plecați.

Romanță fără muzică (Ca s-ajung până la tine, i-am zis calului...)

Ca să-ajung la tine, i-am zis calului:

― Grăbește...

Pune-ți aripi ca în basme

Și te-nalță până-n nori...

Tot mai sus,

Tot mai departe ―

Ca șiragul de cocori

Ce plutește colo-n zare!...

Haide, calule, grăbește!...

Ca să-ajung până la tine, i-am zis vântului:

― Dă-mi mâna

Și târăște-mă cu tine până unde poți pătrunde ―

Până-n zarea-nsângerată unde soarele s-ascunde...

Ca s-ajung cât mai degrabă,

Haide, vântule, dă-mi mâna!...

Ca să-ajung până la tine, i-am zis morții:

― Mergi-nainte

Și cosește-mi fără milă tot ce-i viu

Și-mi ține calea...

Netezește-mi munții-n zare

Și-umple-mi de cadavre valea

Dintre ea și mine ―

Haide!... Haide, moarte, mergi-nainte!...

Ca să-ajung până la tine,

Pentru tine-au obosit

Calul,

Vântul,

Moartea ―

Toate mi-au făcut pe voie;

Dar...

Dintre cutele perdelei, ochii-ți verzi nu-mi mai răsar,

Strunele chitarei-s rupte

Și... romanța s-a sfârșit!

Multașteptatei...

De când te-aștept!...

Sunt ani...

Și anii, ce lungi îți par când n-ai cu cine

S-asculți ciudatele romanțe ce plâng viorile-n surdine...

Și violetele apusuri ce triste-ți par când n-ai cui spune

Ce-nfiorări plutesc în zare

Și-n plânsul celor patru strune!...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Te-am așteptat la-ncrucișarea potecilor pe care-alt’dată

Multașteptatele amante soseau grăbite să-și sărute

Amanții,

Ce-așteptau în umbră, tăcuți ca niște statui mute...

Și câte primăveri, de-a rândul, castanii roșii nu-mi vestiră

Că nimeni n-a trecut pe-acolo

Și-n zare nimeni nu s-arată!...

Te-am așteptat pe țărmul mării ―

Pe țărmul nalt ca și terasa

Castelului regesc, pe care un prinț și-ar aștepta mireasa...

Dar valurile, știutoare de soarta celor ce porniră

Spre țărmul unde stam de strajă,

Când le-ntrebai ce știu de tine,

Îmi spuseră c-aștept zadarnic...

Și azi viorile-n surdine...

Ce-mi plâng ciudatele romanțe

Mai trist de cum le plânse ieri,

Par lacrimi picurate-n cupa netălmăcitelor dureri...

Acelei care va veni

De unde vii,

Și-n care preafericită țară

Văzuși lumina zilei ― tu, albă ca și-o zi?...

Și ce nebune vânturi spre mine te purtară,

Ce barcă rătăcită te-aduse pân-aci?...

De ce plecași din țara, în care palmierii

Tremurătoare umbre își culcă pe nisip?

Nu-ți fu de-ajuns pustiul cu lacrimile serii,

Și nu găsiși pe-aiurea să-ți plimbi frumosul chip?

Or nu știuși că-n țară la mine

Nu-s nici cânturi,

Nici flori de lămâiță?...

Amanții și-au vândut

Orgiilor,

Și corpul,

Și sfintele avânturi,

Și-azi totu-i mort și putred în carcera de lut!...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Cu mâini subțiri și albe, ca mâinile de sfântă

Pictată pe-un perete de templu bizantin

Și ochi pătați de-otrava privirii ce-nspăimântă ―

Ochi verzi ca apa moartă

Și morți ca negrul spleen ―

Veniși, aducătoareo de cântec și lumină,

Să-mi ușurezi povara fatalului Calvar,

Să-mi reclădești o lume cu-o boltă mai senină

Și să mă smulg din gheara supremului coșmar...

Dă-mi mâna dar și du-mă cu tine,

Du-mă-n țara

În care palmierii ― stăpâni peste pustiu ―

Cu brațele deschise ne vor primi-n Sahara

Iubirilor născute din goluri de sicriu!...

Romanță fără muzică (în tine-mi pun toată speranța...)

Que la mort ne nous ait qu’ivres

morts de nous-mêmes.

JULES LAFORGUE

În tine-mi pun toată speranța

Și-ți zic:

― De-acum pentru mine fii totul,

Iar eu

Voi fi pentru tine același ateu,

Ce-afară de tine nu crede-n nimic.

Fii totul ―

Trecutul, cu morții de ieri

Ce dorm la răspântii, de sălcii umbriți,

Și ziua de mâine, cu noii-veniți

Ce râd pe mormântul defunctei Dureri...

Spre norii de-aramă, pe-naltele scări

Urca-vom ―

Din goluri în goluri pribegi,

S-ajungem în țara în care sunt regi:

Nimicul,

Eternul,

Și-Albastrul din zări...

Și-acolo,-n grădina în care nu cresc

Decât mătrăgune,

Cucute

Și laur,

Sorbi-vom cu sete din cupe de aur

Iubirea topită-n Albastrul ceresc!...

Odeletă (în cinstea ta)

În cinstea ta, ―

Cea mai frumoasă și mai nebună dintre fete, ―

Voi scri trei ode,

Trei romanțe,

Trei elegii

Și trei sonete.

Și-n cinstea ta, ―

Cea mai cântată din câte-n lume-au fost cântate, ―

Din fiecare vers voi face

Câte-un breloc de-argint, în care

Gândirile-mi vor sta alături, ca niște pietre nestemate

De-a pururi încrustate-n bronzul

Unei coroane princiare!...

Din țara-n care dorm de veacuri vestiții Faraoni,

Din țara

În care Sfincșii stau de vorbă cu Nilul sfânt

Și cu Sahara,

Din țara-n care palmierii

Vestesc arabilor furtuna

Și caravanelor pierdute

Că nu se mai întorc nici una,

Din țara asta minunată,

Tăcută,

Tristă

Și bizară,

Îți voi aduce trei smaralde nemaivăzute-n altă țară,

Trei perle blonde, pescuite de Negri-n golful de Aden,

Și trei rubine-nsângerate, ascunse toate-ntr-un refren

De Triolet,

Pe care nimeni nu-l va înțelege, fiindcă nu-i

Pe lume nimeni să-nțeleagă simbolul Trioletului!...

Romanță fără muzică (Nu-i nimeni... nimeni să ne vadă și să ne-auză...)

Nu-i nimeni... nimeni să ne vadă și să ne-auză ―

Nu pleca!

Dă-mi degetele-ți inelate să le sărut ca și-altădată,

Dă-mi degetele-ți inelate ―

Poeme-n pietre nestemate ―

Vreau să le-nvăț pe dinafară și să le cânt,

Dă-mi mâna toată,

Căci nu-i în tot salonul alta, așa, la fel cu mâna ta.

Rămâi cu mine toată seara...

Ce-ți pasă dac-o să sfârșească

Orchestra valsul?...

Tu nu știi

Că nu-i în tot salonul altul la fel ca mine să iubească?

Deschide-ți brațele ―

Altarul în care mă-nchinam alt’dată ―

Deschide-mi brațele și prinde-mi în ele brațele-obosite,

Apleacă-ți gura-nsângerată,

Și sărutările-ți aprinse înseamnă-le pe-obrazu-mi pal.

Înseamnă-le la rând, să-mi steie pe veci de pază,

Neclintite,

Ca păsările legendare pe malul lacului Stymfal!...

Celei mai aproape

De ce-ți sunt ochii verzi ―

Coloarea wagnerianelor motive ―

Și părul negru ca greșeala imaculatelor fecioare?

De ce-ți sunt buzele pătate de violete trecătoare?

Și mâinile de ce-ți sunt albe ca albul tristelor altare

Din Babilon,

Și din Ninive?

De ce, când plângi,

În plânsu-ți moare o-ntreagă lume de petale

De trandafiri,

De chiparoase,

De nuferi albi

Și crizanteme?...

De ce, când plângi,

Cu tine plânge tristețea blondelor opale,

Iar torțele aprinse-n umbra castelelor medievale

Se sting suflate ca de groaza demoniacelor blesteme?...

De ce, când cânți,

Cu tine cântă un infinit de armonii

Ce năvălesc tumultoase

Din golul zărilor,

Din astre,

Din zborul păsărilor albe,

Din fundul mărilor albastre,

Din lumea morților,

Din lumea părerilor de rău târzii?

Și când stai ochi în ochi cu-amanții ― poeți

Ce-ți cântă ochii,

Părul

Și buzele ―

Când te-nfioară cuvintele ce n-au fost spuse,

Când in penumbra violetă a trioletelor apuse

Pui într-o cumpănă Minciuna

Și-ntr-altă cumpănă-Adevărul,

De ce te pleci spre cel mai tânăr dintre poeți,

Și-i strângi cu sete

În palme capul,

Ca-ntr-o gheară de vultur însetat de sânge,

Și dinții tăi

De ce-i pictează, în rozu-obrajilor, motive

Asiriene,

Din poemul trăit de sfintele poete

În noaptea-altarelor păgâne

Din Babilon

Și din Ninive?...

Romanță fără muzică (Că ne iubim — și-o știe lumea toată...)

Că ne iubim ― și-o știe lumea toată ―

E-adevărat;

Dar cât ne vom iubi

Nici noi nu știm,

Nici lumea nu va ști...

Și nu va ști-o, poate, niciodată...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Ne-am cunoscut în țara-n care-alt’dată

Manon Lescaut iubi pe Des Grieux,

Într-un amurg de toamnă, orchestrată

În violet,

În alb,

În roz

Și-n bleu.

Și ne-am iubit întâia oară-n parcul

În care Nimfele de marmură privesc,

Cu ochii-ntrebători, către peluza

Pe care-un Zeu își pregătește arcul,

Să-și bată joc de cei ce-l ocolesc...

Și ne-am iubit!...

Ți-aduci aminte?...

Bluza ―

Ah!... Bluza ta pe sânu-ți decoltat

Părea un peplum de mătase, sfâșiat

Pe sânul unei Venere ce moare!...

Și ne-am iubit cu-atâta nebunie,

Că statuile albe ne-au privit

Cu ochi geloși,

Iar zeul a-mpietrit

În mână cu-o săgeată-otrăvitoare!...

Și ne-am iubit,

Și-azi toată lumea știe

Că ne iubim...

Dar cât ne vom iubi

Nici noi nu știm,

Nici lumea nu va ști!...

Celei care trece

Tu pari o statuie turnată nu-n bronz etern,

Ci-ntr-un metal,

Ce până astăzi n-are încă

Nici preț,

Nici nume,

Nici coloare ―

Metal bizar, din care-artistul

Creă-n suprema inspirare

Icoana ultimei religii

Și-a ultimului ideal!

Tu pari o statuie furată de-amantul tău dintr-un muzeu

În care-n vremile de-alt’dată

Veneau bătrâni să ți să-nchine,

Ca pajii ―

Ce mureau sub ochii răutăcioaselor Regine

Sau ca Martirii-n adorarea trimisului de Dumnezeu!

Și-așa cum treci îngândurată de-a lungul străzilor pustii,

De-a lungul străzilor pătate de-nsângerări crepusculare,

Tu pari o Venus de la Millo

Ce-și cată brațele,

Pe care

Cei morți le-au luat cu ei în groapă,

Să nu le lase celor vii...

Celei care pleacă

Tu crezi c-a fost iubire-adevărată...

Eu cred c-a fost o scurtă nebunie...

Dar ce anume-a fost,

Ce-am vrut să fie

Noi nu vom ști-o poate niciodată...

A fost un vis trăit pe-un țărm de mare.

Un cântec trist, adus din alte țări

De niște pasări albe ― călătoare

Pe-albastrul răzvrătit al altor mări

Un cântec trist, adus de marinarii

Sosiți din Boston,

Norfolk

Și New York,

Un cântec trist, ce-l cântă-ades pescarii

Când pleacă-n larg și nu se mai întorc.

Și-a fost refrenul unor triolete

Cu care-alt’dată un poet din Nord,

Pe marginile albului fiord,

Cerșea iubirea blondelor cochete...

A fost un vis,

Un vers,

O melodie,

Ce n-am cântat-o, poate, niciodată...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Tu crezi c-a fost iubire-adevărată?...

Eu cred c-a fost o scurtă nebunie!

Trei lacrimi reci de călătoare

Și-ai să mă uiți ―

Că prea departe

Și prea pentru mult timp pornești!

Și-am să te uit ―

Că și uitarea e scrisă-n legile-omenești.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Cu ochii urmări-vei țărmul, topindu-se ca noru-n zare,

Și ochii-ți lăcrima-vor poate

Trei lacrimi reci de călătoare;

Iar eu pe țărm

Mâhnit privi-voi vaporu-n repedele-i mers,

Și-nțelegând că mi-ești pierdută,

Te-oi plânge-n ritmul unui vers.

Și versul meu

L-o duce poate vreun cântăreț până la tine,

Iar tu ―

Cântându-l ca și dânsul,

Plângându-l, poate, ca și mine ―

Te vei gândi la adorata în cinstea căreia fu scris,

Și-uitând că m-ai uitat,

Vei smulge din cadrul palidului vis

Întunecatu-mi chip,

Ca-n ziua când te-afunda vaporu-n zare

Și când din ochi lăsai să-ți pice

Trei lacrimi reci de călătoare!

Celei învinse

Ce glas de clopot ―

O!... Ce glas de clopot spart și răgușit!...

Nu-l mai cunoști?

E-același glas ce ți-a urat ― sunt ani de-atunci ―

„Bine-ai venit!

Ți-aduci aminte cum suna

Ca-ntr-un ajun de sărbătoare?

Suna ca-n zilele când moare

Cineva!...

Suna ca și-azi ne’ncrezător

În viitorul morților!...

Ascultă-l bine ―

Tu, ce porți în păr cununi de flori crescute

Pe țărmul mărilor străine,

Ascultă-l bine ―

Tu, ce porți în ochi opalele-ntristării

Topite-n lacrimi verzi de Mare,

Ascultă-l bine ―

Tu, ce porți pe buze purpura-nserării

Și-n glas cântări crepusculare,

Ascultă-l bine...

Ascultă-i notele de-aramă ce-ți par acum necunoscute

Și amintește-ți seara-n care ―

Sunt ani de-atunci ―

Ca și-astă-seară,

Veneam tăcuți ca primii oameni

Pe drumul celor dați afară

Din raiul primei fericiri...

E-același clopot de-altădată,

E-același grav proroc ce-mparte

Drumeților

Netălmăcite

Și cobitoare prorociri!...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Și-acum dă-mi mâinile,

Dă-mi ochii,

Dă-mi gura,

Dă-mi viața toată,

Sărmană-nvinsă, dă-mi trofeul victoriei,

Iar mâine-n zori

Fii liberă din nou

Și-ntoarce din drum pe noii-nvingători!...

Romanța amantelor de ieri

Où sont nos amoureuses?...

Elles sont au tombeau.

GÉRARD DE NERVAL

Amante cu ochi verzi,

Amante cu ochi adânci ca fundul zării

Și buzele calde-nsângerate

Ca-albastru-n ceasul înserării;

Voi, ce-ați murit demult

Și totuși nu v-ați găsit încă mormântul,

Sub ce ferestre-n veci închise și cu perdelele lăsate

Mi-ați îngropat de-a pururi cântul?

Amante cu ochi verzi,

Amante cu ochi adânci ca fundul zării!...

Pe vatra sufletelor voastre, sărmană vatră funerară

Mormânt de patimi potolite ―

În lungi acorduri de chitară

V-am presărat garoafe roșii ca niște buze-nsângerate

Ce-ar vrea să re’nvieze morții

Din vechi coșciuguri putrezite

Prin cimitirele uitate.

Pe vatra sufletului vostru, sărmană vatră funerară,

Jertfitu-mi-am credința-n stele și-n ochii voștri verzi!

Eram

Duhovnicul ce v-ascultasem

Și de trecut vă dezlegam ―

Eram un Crist-copil ce moare negându-și biblia barbară

În spasmurile-nfiorării și-n caldul vis ce-l întrupasem

Pe șase strune de chitară...

Amante cu ochi verzi,

Amante cu ochi adânci ca fundul zării

Sub ce ferestre-n veci închise

Mi-ați îngropat de-a pururi cântul?...

Voi, moartelor nemuritoare,

Veniți, căci v-am găsit mormântul...

Veniți cu toate-n cimitirul

Ce-n biata-mi inimă-și deschide

Largi porțile să vă primească...

Veniți, schelete călătoare,

Veniți, sărmane Danaide,

Cu buze calde-nsângerate ca-albastru-n ceasul înserării!

Celei care minte

Et fais ― moi des serments

que tu rompras demain.

PAUL VERLAINE

Eu știu c-ai să mă-nșeli chiar mâine...

Dar fiindcă azi mi te dai toată,

Am să te iert ―

E vechi păcatul

Și nu ești prima vinovată!...

În cinstea ta,

Cea mai frumoasă din toate fetele ce mint,

Am ars miresme-otrăvitoare în trepieduri de argint,

În pat ți-am presărat garoafe

Și maci ―

Tot flori însângerate ―

Și cu parfum de brad pătat-am dantela pernelor curate,

Iar în covorul din perete ca și-ntr-o glastră am înfipt

Trei ramuri verzi de lămâiță

Și-un ram uscat de-Eucalipt.

Dar iată,

Bate miezul nopții...

E ora când amanții,-alt’dată,

Sorbeau cu-amantele-mpreună otrava binecuvântată...

Deci vino,

Vino și desprinde-ți din pieptenul de fildeș părul,

Înfinge-ți în priviri Minciuna

Și-n caldul buzei Adevărul

Și spune-mi:

Dintre câți avură norocul să te aibă-așa

Câți au murit

Și câți blesteamă de-a nu te fi putut uita?...

Eu știu c-ai să mă-nșeli chiar mâine...

Dar fiindcă azi mi te dai toată.

Am să te iert ―

E vechi păcatul

Și nu ești prima vinovată!...

Deci nu-ți cer vorbe-mperecheate de sărutări,

Nu-ți cer să-mi spui

Nimic din tot ce-ai spus la alții,

Ci tot ce n-ai spus nimănui.

Și nu-ți cer patima nebună și fără de sfârșit,

Nu-ți cer

Nimic din ce poetul palid

Cerșește-n veci de veci, stingher,

Voi doar să-mi schimbi de poți o clipă

Din șirul clipelor la fel,

Să-mi torni în suflet înfinitul unui pahar de hidromel,

În păr să-mi împletești cununa de laur verde

Și în priviri

Să-mi împietrești pe veci minciuna neprihănitelor iubiri.

Și-așa tăcuți ―

Ca două umbre, trântiți pe maldărul de flori ―

Să-ncepem slujba-n miez de noapte

Și mâine s-o sfârșim în zori!

Romanță fără muzică (în seara când ne-om întâlni...)

În seara când ne-om întâlni ―

Căci va veni și seara-aceea ―

În seara-aceea voi aprinde trei candelabre de argint

Și-ți voi citi

Capitole din epopeea

Amantelor din Siracuza,

Citera,

Lesbos

Și Corint...

Și-n seara când ne-om întâlni

Te-oi întreba,

Ca și pe multele pe care le-am întrebat ’naintea ta:

― Voiești sau nu să fii a mea?

În seara când ne vom iubi ―

Căci va veni și seara-aceea ―

În pat vom presăra buchete de trandafiri și chiparoasă

Ne vom închide-apoi în casă

Și vom zvârli în stradă cheia...

Și-n seaca când ne vom iubi

Te-oi întreba,

Ca și pe multele pe care le-am întrebat ’naintea ta:

― Voiești să nu mai fii a mea?...

Și-n seara când ne-om despărți ―

Căci va veni și seara-aceea ―

Vom stinge flăcările-albastre din candelabrele de argint,

Iar florile de chiparoasă și trandafirii-i vom presa

În cartea roză-a epopeii

Amantelor din Siracuza,

Citera,

Lesbos

Și Corint...

Și-n seara când ne-om despărți

Te voi ruga,

Ca și pe multele pe care le-am sfătuit ’naintea ta:

― Să-ți amintești c-ai fost și-a mea!...

Marș funebru

Vouă și lor

Voi, care le-ați iubit,

Voi, care le-ați cântat,

Voi, care le-ați pierdut,

Și-ați plâns,

Și le-ați uitat...

Și totuși le păstrați, ca-ntr-un breloc de argint,Și astăzi, fără voie, în suflet încrustată,

Icoana lor ―

Icoana amantelor ce mint ―

Cernită-n resemnarea regretelor de-alt’dată;

Voi, care le-ați pierdut,

Și-ați plâns,

Și le-ați iertat;

De ziua lor,

Căci mâine e ziua tuturor,

Din cântecele voastre cu care-alt’dată voi

Împrumutați eternul sclipirilor astrale

Femeii ce-ntâmplarea v-o trimisese-n cale;

Din cântecele voastre, cu care-alt’dată voi

Însuflețeați nimicul eternului noroi,

Făceți un rug pe care drept jertfă s-aruncați

Tot ce păstrați în suflet, ca-ntr-un breloc de-argint;

Și-n cinstea lor ―

În cinstea amantelor ce mint ―

Dați foc minciunii-n care alt’dată vă-ncredeați,

Toți care le-ați iubit,

Toți care le-ați cântat,

Toți care le-ați pierdut,

Și-ați plâns,

Și le-ați iertat!...

Table of Contents

Romanțe pentru mai târziu

Romanța noului-venit

La poarta celor care dorm

Romanța noastră

Klingsor

Spre Insula enigmă

Romanța marilor dispăruți

Romanța celor trei romanțe

Romanța cheii

Romanța zilelor de ieri

Romanța mortului

Romanța morții

Romanța corbului

Romanța celor ce se vând

Romanța pelerinului

Sonet

Pelerinii morții

În templul liniștii

Nocturnă (în noaptea-aceea luna părea un cap de mort...)

Pe Dunăre

Crepuscul la Tomis

Sosesc corăbiile

Romanța celor trei corăbii

Romanța celor trei galere

Octombrie

Romanța celui ce s-a-ntors

Romanță fără muzică (Ca s-ajung până la tine, i-am zis calului...)

Multașteptatei...

Acelei care va veni

Romanță fără muzică (în tine-mi pun toată speranța...)

Odeletă (în cinstea ta)

Romanță fără muzică (Nu-i nimeni... nimeni să ne vadă și să ne-auză...)

Celei mai aproape

Romanță fără muzică (Că ne iubim — și-o știe lumea toată...)

Celei care trece

Celei care pleacă

Trei lacrimi reci de călătoare

Celei învinse

Romanța amantelor de ieri

Celei care minte

Romanță fără muzică (în seara când ne-om întâlni...)

Marș funebru