Numai una! Balade și idile

George Coșbuc

Editura Bestseller

Imagine: Kiselev Andrey Valerevich

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Noapte de vară

Zările, de farmec pline,

Strălucesc în luminiș;

Zboară mierlele-n tufiș

Și din codri noaptea vine

Pe furiș.

Care cu poveri de muncă

Vin încet și scârțâind;

Turmele s-aud mugind,

Și flăcăii vin pe luncă

Hăulind.

Cu cofița, pe-ndelete,

Vin neveste de la râu;

Și, cu poala prinsă-n brâu,

Vin cântând în stoluri fete

De la grâu.

De la gârlă-n pâlcuri dese

Zgomotoși copiii vin;

Satul e de vuiet plin;

Fumul alb alene iese

Din cămin.

Dar din ce în ce s-alină

Toate zgomotele-n sat,

Muncitorii s-au culcat.

Liniștea-i acum deplină

Și-a-nnotat.

Focul e-nvelit pe vatră,

Iar opaițele-au murit,

Și prin satul adormit

Doar vrun câine-n somn mai latră

Răgușit.

Iat-o! Plină, despre munte

Iese luna din brădet

Și se nalță,-ncet-încet,

Gânditoare ca o frunte

De poet.

Ca un glas domol de clopot

Sună codrii mari de brad;

Ritmic valurile cad,

Cum se zbate-n dulce ropot

Apa-n vad.

Dintr-un timp și vântul tace;

Satul doarme ca-n mormânt

Totu-i plin de duhul sfânt:

Liniște-n văzduh și pace

Pe pământ.

Numai dorul mai colindă,

Dorul tânăr și pribeag.

Tainic se-ntâlnește-n prag,

Dor cu dor să se cuprindă,

Drag cu drag.

Mânioasă

Am să merg mai înspre seară

Prin dumbrăvi, ca mai demult,

În priveghetori să-mi pară

Glasul Linei că-l ascult.

Mai știu eu ce-aș vrea s-ascult!

Că-n zori Lina sta-n portiță,

Sălta-n vânt a ei altiță,

Vântul îi sălta-n cosiță

Și-i făcea floare-n obraz:

Eu mergeam la plug în laz,

Și, când trec, Lina s-ascunde,

Parcă nici nu m-a văzut.

Îi vorbesc, și nu-mi răspunde,

Nu-mi răspunde!

Și-o întreb, și nu-mi răspunde!

Și mă mir ce i-am făcut!

Vreau de-aici să rump o floare!

Ochii unui înger scump

Au albastrul de cicoare,

Și cicoare vreau să rump

Mai știu eu ce-aș vrea să rump!

Că-n amiazi venind pe vale,

Întâlnii pe Lina-n cale:

Fragi i-am dat, ea mi-a zis: Na-le!

Ți-am cerut eu ție fragi?

Ochii ei frumoși și dragi

Priveau tot spre poala rochii,

S-a pus Lina pe tăcut,

Și vedeam că-i umblă ochii,

Umblă ochii!

Ca la șerpi, îi umblă ochii,

Și mă mir ce i-am făcut!

Să-mi pun capul pentr-o Lină,

Să mă fac un om pribeag!

Ieși din neguri, lună plină,

Să mă vezi la Lina-n prag

Mai știu eu ce-aștept în prag!

Alte dăți suna zăvorul;

Lina pe furiș, ca dorul,

Pășea-n degete pridvorul

Și la mine-n prag venea,

Mamă-sa cât ce-adormea.

Azi ard hainele pe mine,

Mi-e greu capul ca de lut,

Stau în prag și ea nu vine,

Nu mai vine!

E târziu și nu mai vine...

Și mă mir ce i-am făcut!?

Nu te-ai priceput

Nu te-ai priceput!

Singur tu nu mi-ai plăcut,

Că eu tot fugeam de tine?

O, nu-i drept, nu-i drept, Sorine!

Ți-am fost dragă, știu eu bine,

Dar, să-mi spui, tu te-ai temut.

Și eu toate le-am făcut,

Ca să poți să-mi spui odată,

Să mă-ntrebi: Mă vrei tu, fată?

Și plângeam de supărată

Că tu nu te-ai priceput.

Nu te-ai priceput!

Zici că-s mândră și n-am vrut

Ca s-ascult vorbele tale?

Dar de unde știi? În cale

Ți-am umblat și-n deal și-n vale,

Și-orișiunde te-am știut.

Zile lungi mi le-am pierdut,

Să mă-mprietenesc cu tine:

Tu-mi umblai sfios, Sorine,

Și plângea durerea-n mine,

Că tu nu te-ai priceput.

Nu te-ai priceput!

Am fost rea și n-aș fi vrut

Să te las, ca altă fată,

Să mă strângi tu sărutată?

Dar m-ai întrebat vrodată?

Mă-nvingea să te sărut

Eu pe tine! Pe-ntrecut

Chip cătam cu viclenie

Să te fac să-ntrebi, și mie

Mi-a fost luni întregi mânie

Că tu nu te-ai priceput.

Nu te-ai priceput!

Zici că de m-ai fi cerut

Mamei tale noră-n casă,

N-aș fi vrut să merg? E, lasă!

Că de-o fată cui-i pasă,

Nu se ia după părut!

De-ntrebai, ai fi văzut!

Tu să fi-nceput iubitul,

Că-i făceam eu isprăvitul

Tu cu pâinea și cuțitul

Mori flămând, nepriceput!

Fatma

În faptul dimineții, prin parc, îngândurată,

Se plimbă visătoare Fatma, frumoasă fată

A marelui Ben-Omar, califul din Bagdad

Iar tinerele-i plete de peste umeri cad

Pe piept, și ea le prinde mănunchi în alba-i mână.

Zâmbind s-așază fata aproape de fântână

Pe-o lespede de marmor, prvind cu gândul dus

La gura de balaur ce-azvârle apa-n sus.

Tiptil atunci, din umbra tufișului răsare

Nin-Musa, rob din Yemen. El iese din cărare,

S-apropie de fată, o prinde pe furiș,

S-apleacă, o sărută și piere prin tufiș.

Fatma răsare-n țipet, de spaimă-ngălbenită.

El are fes ca-n Yemen și haina zdrențuită!

Și grabnic eunucii se-nșiră, urmărind

Ca șerpii prin tufișuri pe Musa-Nin, și-l prind.

Fatma plângând se duce la tată-său și-i spune:

Voi pune servitorii să-l bată! Și voi pune

Să-l târâie de-a lungul Bagdadului, legat

De-a calului meu coadă, de-a celui mai turbat!

Mișelul! Și Ben-Omar izbește cu piciorul

Și dă un semn. În lanțuri legat, cutezătorul

Nin-Musa intră palid, cu ochii la pământ

El are fes ca-n Yemen și-o zdranță de veșmânt.

Fatma stă răzimată de-al tronului pilastru,

Și sclavul stă nainte-i. El are fes albastru,

Și-albaștri are ochii, d-un farmec dureros;

E tânăr și e palid și-așa e de frumos!

S-aruncă furtunatic spre rob atunci sultanul,

Și-i fulgeră-n cap ochii și-n mână iataganul;

Acesta e? Și fata se-ndoaie puțintel:

N-a fost acesta, tată! Să nu lovești în el!

Nunta Zamfirei

E lung pământul, ba e lat,

Dar ca Săgeată de bogat

Nici astăzi domn pe lume nu-i,

Și-avea o fată, fata lui

Icoană-ntr-un altar s-o pui

La închinat.

Și dac-a fost pețită des,

E lucru tare cu-nțeles,

Dar dintr-al prinților șirag,

Câți au trecut al casei prag,

De bună seamă cel mai drag

A fost ales.

El, cel mai drag! El a venit

Dintr-un afund de Răsărit,

Un prinț frumos și tinerel,

Și fata s-a-ndrăgit de el.

Că doară tocmai Viorel

I-a fost menit.

Și s-a pornit apoi cuvânt!

Și patru margini de pământ

Ce strimte-au fost în largul lor,

Când a pornit s-alerge-n zbor

Acest cuvânt mai călător

Decât un vânt!

Ca ieri, cuvântul din vecini

S-a dus ca astăzi prin străini,

Lăsând pe toți, din cât afund

O mie de crăimi ascund,

Toți craii multului rotund

De veste plini.

Și-atunci din tron s-a ridicat

Un împărat după-mpărat

Și regii-n purpur s-au încins,

Și doamnele grăbit au prins

Să se gătească dinadins,

Ca niciodat.

Iar când a fost de s-a-mplinit

Ajunul zilei de nuntit,

Din munți și văi, de peste mări,

Din larg cuprins de multe zări,

Nuntași din nouăzeci de țări

S-au răscolit.

De cum a dat în fapt de zori

Veneau cu fete și feciori

Trăsnind rădvanele de crai,

Pe netede poteci de plai:

La tot rădvanul patru cai,

Ba patru sori.

Din fundul lumii, mai din sus,

Și din Zorit, și din Apus,

Din cât loc poți gândind să bați

Venit-au roiuri de-mpărați

Cu stemă-n frunte și-mbrăcați

Cum astăzi nu-s.

Sosit era bătrânul Grui

Cu Sanda și Rusanda lui,

Și Ținteș, cel cu trainic rost,

Cu Lia lui sosit a fost,

Și Bardeș cel cu adăpost

Prin munți sâlhui.

Și alții, Doamne! Drag alint

De trupuri prinse-n mărgărint!

Ce fete dragi! Dar ce comori

Pe rochii lungi țesute-n flori!

Iar hainele de pe feciori

Sclipeau de-argint.

Voinicii cai spumau în salt;

Și-n creasta coifului înalt

Prin vulturi vântul viu vuia,

Vrun prinț mai tânăr când trecea

C-un braț în șold și pe prăsea

Cu celălalt.

Iar mai spre-amiazi, din depărtări

Văzutu-s-a crescând în zări

Rădvan cu mire, cu nănași,

Cu socri mari și cu nuntași,

Și nouăzeci de feciorași

Veneau călări.

Și ca la mândre nunți de crai

Ieșit-a-n cale-ales alai

De sfetnici mulți și mult popor

Cu muzici multe-n fruntea lor;

Și drumul tot era covor

De flori de mai.

Iar când alaiul s-a oprit

Și Paltin-crai a stărostit

A prins să sune sunet viu

De treasc și trâmbiți și de chiu

Dar ce scriu eu? Oricum să scriu

E nemplinit!

Și-atunci de peste larg pridvor,

Din dalb iatac de foișor

Ieși Zamfira-n mers isteț,

Frumoasă ca un gând răzleț,

Cu trupul nalt, cu părul creț,

Cu pas ușor.

Un trandafir în văi părea;

Mlădiul trup i-l încingea

Un brâu de-argint, dar toată-n tot

Frumoasă cât eu nici nu pot

O mai frumoasă să-mi socot

Cu mintea mea.

Și ea mergând spre Viorel,

De mână când a prins-o el,

Roșind s-a zăpăcit de drag,

Vătavul a dat semn din steag

Și atunci porniră toți șireag

Încetinel.

Și-n vremea cât s-au cununat

S-a-ntins poporul adunat

Să joace-n drum după tilinci:

Feciori, la zece fete, cinci,

Cu zdrângăneii la opinci

Ca-n port de sat.

Trei pași la stânga linișor

Și alți trei pași la dreapta lor;

Se prind de mâini și se desprind,

S-adună cerc și iar se-ntind,

Și bat pământul tropotind

În tact ușor.

Iar la ospăț! Un râu de vin!

Mai un hotar tot a fost plin

De mese, și tot oaspeți rari,

Tot crai și tot crăiese mari,

Alăturea cu ghinărari

De neam străin.

A fost atâta chiu și cânt

Cum nu s-a pomenit cuvânt!

Și soarele mirat sta-n loc,

Că l-a ajuns și-acest noroc,

Să vadă el atâta joc

P-acest pământ!

De-ai fi văzut cum au jucat

Copilele de împărat,

Frumoase toate și întrulpi,

Cu ochi șireți ca cei de vulpi,

Cu rochii scurte până-n pulpi,

Cu păr buclat.

Și principi falnici și-ndrăzneți,

De-al căror buzdugan isteț

Perit-au zmei din iaduri scoși!

De-ai fi văzut jucând voioși

Și feți-voinici, și feți-frumoși,

Și logofeți.

Ba Peneș-împărat, văzând

Pe Barbă-Cot, piticul, stând

Pe-un gard de-alături privitor,

L-a pus la joc! Și-ntre popor

Sărea piticu-ntr-un picior

De nu-și da rând!

Sunt grei bătrânii de pornit,

Dar de-i pornești, sunt grei de-oprit!

Și s-au pornit bărboșii regi

Cu sfetnicii-nvechiți în legi

Și patruzeci de zile-ntregi

Au tot nuntit.

Și vesel Mugur-împărat

Ca cel dintâi s-a ridicat

Și, cu păharul plin în mâini,

Precum e felul din bătrâni

La orice chef între români,

El a-nchinat.

Și-a zis: Cât mac e prin livezi,

Atâția ani la miri urez!

Și-un prinț la anul! blând și mic,

Să crească mare și voinic,

Iar noi să mai jucăm un pic

Și la botez!

Cântecul fusului

Eu mi-am făcut un cântec

Stând singură-n iatac

Eu mi-am făcut un cântec,

Și n-aș fi vrut să-l fac.

Dar fusul e de vină

Că se-nvârtea mereu,

Și ce-mi cânta nainte

Cântam pe urmă eu.

De-atunci îl cânt întruna

Că-mi vine-așa nevrând;

De-aș face orice-aș face,

Nu pot să-l scot din gând.

Îl cânt torcând la vatră

Și-l cânt mergând pe drum

Și nu pricep ce-i asta,

Și nu știu, biata, cum?

Adese stând la cină

Simt lacrimile des,

Nu pot mânca de lacrimi

Și trebuie să ies

Afară-n vânt, afară,

Că-mi arde capul tot,

Și-ngrop în palme capul

Și-mi cânt amarul tot.

Am stat la roata morii,

Și roata umblă des,

Și roata morii cântă

Cuvinte cu-nțeles.

Ea cântă înainte;

Cânt și eu după ea

Moraru-și face cruce

Privind în urma mea.

Și-am mers pe malul apei,

În valuri să-mi îngrop

Și cântecul, și-amarul

Dar a-nceput un plop

Să cânte, și toți plopii

Cântau duios în vânt,

Și m-am trezit deodată

Că plâng și eu și cânt!

Și-am mers pe lunci, dar jalnic,

D-a lungul peste lunci,

Cum plâng și cântă toate!

Și-n crâng m-am dus atunci

Nu-i loc mai bun pe lume

De plâns decât în crâng!

Ah, toate plâng, și satul

Se miră că eu plâng!

Dar fusul e de vină,

Că se-nvârtea mereu,

Și el cânta un cântec,

Și-l știu de-atunci și eu!

Și-ncet ce trece viața

Când n-ai nici un noroc

Mai iute dac-ar trece,

De-ar sta mai bine-n loc!

De-ar sta pe loc mai bine!

Ori loc eu să-mi găsesc

Să pot să plâng cu hohot

Nici asta nu-ndrăznesc!

Că mama mă tot ceartă

Și tata-i supărat,

Și-n ochii mei se uită

Toți oamenii din sat.

Ah, seara, numai seara,

Mă simt la largul meu,

Că-ngrop în perne capul

Și, până-n zori mereu,

Tot plâng ca o nebună

Și perna-n brațe o strâng,

Și plâng, că nu mă vede

Măicuța-mea că plâng.

Baladă albaneză

Fiul pașei din Ianina

Un cal negru-n râu adapă,

Pe când vine după apă

Cu vas alb pe cap Despina.

Dar din munte, de pe creastă,

George cată-n văi și vede

Și pe Turc și pe nevastă.

Fiul pașei din Ianina

De la pept o floare scoate

Și-o aruncă-n val, să-noate

Până-n vale la Despina.

George-n munte pumnii își strânge,

Buza cruntă-n dinți o mușcă

Și de multă ciudă plânge.

Fiul pașei din Ianina

Vesel brațele-și întinde,

Când se pleacă-ncet și-i prinde

Crinul de pe râu Despina.

Ce, la piept a pus ea floare?

Dar și-n munte George pune

Plumbii sub scăpărătoare..

Fiul pașei din Ianina

Blând desmeardă alba frunte

A nevestei, dar din munte

Moarte-aduce carabina.

Nu în cal, nu-n fiul pașei,

Plumbul a mers drept în crinul

Pus pe albul pept al lașei.

Fiul pașei din Ianina

Sare-n șea, îndoaie brâul,

Bate-n cal nebun cu frâul -

Și-l ajunge carabina:

Nu în piept strâns cu haină verde,

Ci-ntr-un braț, mai mult neveste

Cu-acel braț să nu desmierde!

Armingenii

Pe când umbla Hristos prin țară

Lățind cuvântul său frumos,

Ovreii toți i-au scos ocară

Și cărturari de-ai lor cercară

Prilegi să piardă pe Hristos.

Așa,-ntr-o noapte-ntunecată

Când vecinicul Mântuitor

Dormea-ntr-o casă-ncreștinată,

Găsitu-l-au ovreii-ndată

Și sfat făcut-au de omor.

La miezul nopții aveau să vie

La casa unde el dormea

Și, casa pentru ca s-o știe,

Au pus ca semn și mărturie

În fața casei o nuia.

Dar Dumnezeu, cel ce scoboară

Și-n gândul cel mai nevădit,

Nu lasă p-al său fiu să moară,

Căci a răscumpărării oară

Și vremea morții n-a sosit.

Și Dumnezeu orbit-a firea

Ovreilor împinși la rău,

Încât să n-aibă nicăirea

Vrun chip de-a făptui pierirea

Născutului din Dumnezeu.

La miezul nopții-n gloată mare

Ovreii pe furiș pornesc

Sunt muți ovreii de mirare,

Că ei la casa fiecare

Ca semn câte-o nuia zăresc.

Dac-am pierdut și astăzi prada,

Cu greu putea-vom s-o găsim.

Pornește-apoi răgnind grămada,

Pierândă-n zgomot toată strada

Tăcutului Ierusalim.

Dar neputând să mai găsească

Pe Christ ca să-l omoare-n somn,

Pierdut-au noaptea dușmănească

Și n-au putut să-ndeplinească

Pierirea veșnicului Domn.

Și dintr-acea zi-nainte

Rămas-a obicei, și spun,

Ca pentru-aducerea-aminte

De noaptea mântuirii sfinte

Românii și-azi armingeni pun.

Rea de plată

Ea vine de la moară;

Și jos în ulicioară

Punându-și sacul, iacă

Nu-l poate ridica.

Ți-l duc eu! Cum? Pe plată!

Iar ea, cuminte fată,

Se și-nvoiește-ndată.

De ce-ar și zice ba?

Eu plec cu sacu-n spate.

La calea jumătate

Cer plata, trei săruturi.

Dar uite, felul ei:

Stă-n drum și să socoate,

Și-mi spune câte toate,

Că-s scump, că ea nu poate,

Că prea sunt multe trei!

Cu două se-nvoiește,

Iar unul mi-l plătește,

Cu altul să-mi rămâie

Datoare pe-nserat.

Dar n-am să-l văd cât veacul!

Și iată-mă, săracul,

Să-i duc o poștie sacul

P-un singur sărutat!

Fata morarului

Sub plopii rari apele sună

Și plopii rari vâjâie-n vânt,

Iar roata se-nvârte nebună!

Eu stau la covată și cânt,

Dar singură nu știu ce cânt,

Și-n ochii mei lacrimi s-adună.

Așa-i de-ntuneric afară!

Din cer un iad până-n pământ.

Eu cânt tot un cântec d-aseară

Și-așa mi-e de silă să-l cânt,

Și tremur și n-aș vrea să-l cânt,

Și-l tac, dar nevrând îl cânt iară!

O, stânge-te, lampă, te stânge!

Că brâul de-ncins mi-a fost lung,

Dar brâul meu astăzi mă strânge,

La copcii cu greu îl ajung!

Așa de cu greu îl ajung,

Și-n copcii el trupul mi-l frânge!

Dormi, mamă, dormi, draga mea mamă,

Să nu-ntrebi de ce nu dorm eu!

Obrazul ascuns sub năframă

E martur păcatului meu.

E martur amarului meu:

Tu n-ai băgat încă de seamă!

Sub plopii rari apele sună,

Și plopii rari vâjâie-n vânt,

Scot hohote parcă să-mi spună,

În râs, ce nemernică sânt!

Ce rea, ce nemernică sânt,

Iar apele-mi strigă: Nebună!

O, macină grâul mai bine

Și-nvârte-te, roată, mereu!

Că lumea se-nvârte cu mine,

Și vreu, și eu nu știu ce vreu!

Ba lasă, că știu eu ce vreu:

Aș vrea să fiu, roată, supt tine!

Crăiasa zânelor

Orcanul însuși stă domol

Și-n gânduri dulci se pierde,

Când zânele cu pieptul gol

Răsar pe lunca verde.

Ușoare, ca de neguri, fug

Prin liniștea adâncă,

Obrajii lor, ca flori de rug,

Sunt nesărutați încă.

Vezi tu departe-n Răsărit

Aprins lucind ca focul

Palatul lor? Împrejmuit

Cu zid d-argint e locul:

Acolo ele-n veci nu mor

Și vara-n veci nu moare,

Iar ele-și au crăiasa lor

Și toate sunt fecioare.

La țara lor nici zmei n-ajung!

Dar într-o zi, la poartă,

Bătu, de drumul greu și lung,

Slăbită și mai moartă,

O fată de-mpărat, cerând

Un loc de mas, sărmana,

Și se ruga milos de blând,

Și cum te cheamă? Ana.

Eu nu pot, Ano, să-ți descui;

Acest drept al meu nu e.

Crăiasei noastre am să-i spui

Să vie să-ți descuie.

P-un nor de aur lunecând

A zânelor crăiasă

Venea cu părul râurând,

Râu galben de mătasă.

Crăiasa-n purpur și-n smarald

S-ascunde, nu s-ascunde,

Străbați cu ochii viul cald

Al formelor rotunde.

Ard flacări ochii ei crăiești

Cum stă la zid plecată;

Descui. Dar eu mă tem că ești

Fecior! Ba nu: sunt fată!

Și dându-i zânele-adăpost

Trăia cu ele soră.

Dar într-o zi a fost ce-a fost

Că nu s-a duc la horă

Și-având inel, ea se juca

Stând singură-ntr-o vale:

Pe-acolo doamna se plimba

Și-a dat de Ana-n cale.

Ce ai tu, Ano? Uite ce-i!

Crăiasa schimbă fețe,

Că n-a văzut în viața ei

Inel, și ce mândrețe!

Din piatra tronului din rai

Cioplit în flori măiestre,

El singur unui fiu de crai

D-ajuns i-ar fi fost zestre.

Și cum îi zici? Inel îi zic!

Pe degetul suleget

Al zânei pus, pe cel mai mic,

Crescut părea pe deget.

O, dă-mi-l mie! drăgălaș

Se roagă ea-mbătată.

Ți-l dau, stăpâno, de mă lași

Să te cuprind o dată!

Crăiasa-n veselia ei

Cu grabă se-nvoiește:

Mă strângi la piept, și-atâta ce-i?

Și pieptul Anei crește,

Și cum întinde brațul drept

Mai viu îi bate pieptul

Și tremură, strângând la piept

Pe doamnă-sa cu dreptul.

Atâta ce-i? Dar m-a durut!

Să nu pui mâna stângă!

Și-n urmă zâna s-a zbătut

Că prea mult vrea s-o strângă.

Așa fac și copiii-n joc

Când nu-și înțeleg vrerea,

Dar zânei i-a părut d-atunci

Că i-a slăbit puterea.

A doua zi, sub umbre rari

De pom cu floarea albă,

Făcea, având mărgăritari,

Dintr-înșii Ana salbă.

Crăiasa vine iar. Zărind

Frumoasa jucărie,

Aprinșii-i ochi mai mult s-aprind

Să aib-acea mândrie.

Ce-i asta? Salbă! Ard răzleț

Mărgeanuri roșii-n pară,

Și n-ai fi dat d-ajunsul preț

Al salbei, dând o țară.

Și cui o dai tu? pătimaș

Zâmbind crăiasa-ngână:

Ți-o dau și ție, de mă lași

Să te sărut, stăpână!

Pe nimeni ea n-a sărutat,

Ori poate flori și fluturi,

Dar pentru salbă i-ar fi dat

Și-o sută de săruturi.

Așa fac doi coii în joc,

Când nu-nțeleg ce-i jocul,

Dar zânei i-a părut d-atunci

Că i-a pierit norocul.

A treia zi, privind în lac

Copila, ca-n oglindă,

Cerca și nu putea pe plac

Un brâu pe trup să-și prindă.

Crăiasa vine iar. Grăbit

S-a-ncins atunci crăiasa,

Și cât de strâns i s-a lipit

De caldul trup mătasa!

Ea bate-n palme, vede-n lac

Că strânsă-i stă mai bine;

Rotunde, ca un cap de mac,

Stau sânurile pline,

Mai naltă pare, și-n umblat

Mlădie ca o vargă,

Ea simte cât de rău i-a stat

În haina ei cea largă.

Și ochii-i otrăviți de dulci

La brâu sălbatici cată.

Ți-l dau, cu tine de mă culci

Alăturea o dată!

Dar, Ano, pentru ce nu-mi cei

Altce, că am eu multe!

Nu vreu! Și-n urmă asta ce-i?

De ce să n-o asculte?

*

Știți voi povestea, când un fiu

De împărat odată,

În piept cu dor turbat de viu,

S-a îmbrăcat în fată,

Și-având în loc de paloș fus,

Și-n loc de coif năframă,

Pe pieptul tânăr el și-a pus

Altiță-n loc de-aramă?

El stă pe tron, și lângă el

Ce trist crăiasa plânge!

Cu mâna ei cea cu inel

Rupându-și salba, strânge

Genunchii lui, ea stă-n genunchi!

Și brâul și-l dezleagă,

Și păru-i desfăcut mănunchi

Îi umple fața-ntreagă.

Eu toate, toate le-am pierdut!

Și Dumnezeu mă piardă

Din ochii lui, că te-am crezut!

El râde și-o dezmiardă:

Acum nu-i timp să te bocești;

Tu vii cu mine-acasă;

Crăiasă dacă nu mai ești,

Vei fi împărăteasă!

Puntea lui Rumi

I

Rumi adunase-n creier

Toată cumințenia lumii —

Și-ntr-o zi regele Gupta

Cheamă la palat pe Rumi.

„Mâine-i Anul nou, știi bine.

Și-obicei din vremuri este

Ca-ntr-această zi să fie

Sărbătoare de neveste.

Și-aș dori vrun lucru mare !

Tu ești sfânt, așa se spune,

Faci minuni; și mâine tocmai

Ce n-aș da pentr-o minune.

Înmulțim splendoarea zilei

Vrei ? Găsești tu una-n pripă."

Rumi a rămas pe gânduri,

Negăsind răspuns o clipă.

Și-a plecat. Făcuse dânsul

Mari minuni de alădată,

Dar acum avea prilejul

Pentru cea mal minunată.

II

P-un șes larg sunt adunate

Gințile din Himalaia,

Oșteni negri-n coifuri albe,

Priricipi, preoți, sclavi și raia.

Toți bărbații stau d'oparte,

Iar la mijloc stau fecioare

Și neveste-n largă horă,

Toate-n port de sărbătoare.

Iar regina joacă-n frunte

Cu optzeci de principese.

La un semn s-alină jocul,

Și-acum Rumi-n mijloc iese.

El avea un cort d'oparte,

Iar în cort ? Cine-ar ști spune !

El încet desface cortul

Cu ascunsa lui minune.

Se ivesc doi stălpi, în urmă

Alții doi, apoi mărunte

Peste stâlpi câteva scânduri.

Ce era ? O simplă punte. —

„Rege, nimeni nu cunoaște

Ce-i in sufletul femeii,

Numai cei de sus ! Și iatä

Și-ntr-un lemn s-arată zeii !

De va trece peste punte

O femeie credincioasă,

Se va-nfrumoșa femeia,

Rămâind mereu frumoasă.

De va trece însa una

Care și-a-nșelat bărbatul,

Ea se va negri ca noaptea,

Astfel ispășind păcatul.

Dar eu cred că nu-i nici una

Cu păcate ! Cea mai castă

Treacă-ntâi! Și-apoi să treacă

Rând pe rând câte-o nevastă."

Și-a tăcut. Erau în șiruri

Zeci de mii de sute

De femei: ce de credință

La un loc, ce de virtute !

Dar virtutea — zice Veda —

Este mută, vecinic rece.

Gupta strigă, dă un ordin,

Dă pe-al doilea, dă vro zece

Ș-apoi zâmbitor privește

Spre regină — „De se poate,

Treci tu-ntâi, și după tine

Au să treacă-n urmă toate !"

— „Dacä vrei, eu trec, nu-mi pasä !

Dar chiar eu ? Nu se cuvine

Să pui, rege, la-ndoialä

Sufletul unel regine.

Mä-nroșește singur gândul

Că tu ai aflat cu cale

Tocmai azi să pui la probă

Inima nevestei tale !"

Și-a rămas pe loc regina,

Regele-a privit sinistru

Spre Nipunica, nevastă

Celui mai frumos ministru.

„Iară, rege, zise dânsa,

Nu pot suferi privirea

Multor ochi! Sunt sfiicioasă;

Eu aș trece, însă firea..."

Principesele-nroșite

Bucuros voiau să treacă,

Dar putea să mintă puntea,

Vrun nedrept putea să facă,

Ori mai știi ? Bătrânul Rumi

Face-o glumă, cum se vede ;

Și-i atât de slabă puntea,

Că-n ea nu te poți încrede.

Ș-apoi cum să creadă lumea

Ce vor spune niște lemne ?

Regele, mușcându-și gura,

A täcut, convins pesemne.

—„Dar minunea unde-i, Rumi ?"

Punând degetul pe frunte

A zâmbit bătrânul preot:

— „Puntea e ca orice punte !

Nici virtutea n-o arată,

Nci păcatul, dar azi, rege,

Dintr-o punte mincinoasă

Trei minuni tu poți alege.

Multe bunuri are omul,

Dar virtutea cea mai mare

E să nu se ție mândru

Cu virtuțile ce are ;

Deci nu-i o minune dacă

Dintr-atâte mii de sute

De femei, nici una mândră

N-am găsit de-a ei virtute ?

Iar frum'sețea-i bun netrainic

Și ispititor la rele,

Știu nevestele-acest lucru,

Și, vezi, ce cuminți sunt ele!

Când ajungerea frumuseții

Este-atât de lesnicioasă,

Nu-i minune că nici una

N-a voit a fi frumoasă ?

Iar minunea cea de-a treia,

Care va fi vecinic nouă,

E că toți noi până astăzi

N-am știut pe cele două !"

A râs regele, curtenii

Toți au râs, și-a râs poporul

Și-a râs însuși sfântul Rumi,

De minuni iscoditorul.

Dar râzând, priveau bărbații

Neîncrezători la scânduri:

I-a cuprins o presimțire

Și-au căzut pe multe gânduri,

Iar nevestele ? Vădite

Cu virtutea-n fața lumii,

Făceau haz că d-astă dată

A pățit rușine Rumi.

Gazel

Oamenii mă-nvinuiesc,

Că sunt tânăr și iubesc!

Tu mi-ai zis să viu la moară

Pe-nsărat, să te-ntâlnesc,

Dar la moară dau de prieteni,

Și de prieteni mă feresc.

Te-am văzut și ieri pe-o cale.

M-am temut să te opresc,

Că de mama mi-e rușine

Și de tine mă sfiesc.

Mi-e necaz pe toată lumea

Și mi-e ciudă că trăiesc:

Te-aș lăsa și mi-e cu jale,

Te-aș iubi și nu-ndrăznesc!

Rugămintea din urmă

după Lermontov (publicată în Lumea ilustrată, 1892, nr.6)

Ești schilav tot! Un cerșetor

Te-ntorci acum acasă,

Și ce fecior frumos erai!

Dar oricum ești, ce-ți pasă!

Tu vei vedea iar satul tău

Și casa voastră-n vale,

Și biata mamă-ți va ieși

Plângând în cale.

Și eu rămân să mor pe-aici

Cu liftele păgâne!

Ah, parcă simt că n-am s-ajung

Să văd ziua de mâine.

Cu douăzeci deodată-n car

La groapă mă vor duce,

Și, bun e Domnul, de-om avea

La cap o cruce.

Noi de copii ne știm, și-am fost

Ca frații, ba mai bine.

Eu de-am avut un singur ban

L-am împărțit cu tine;

Și tu cu gura foc prindeai

Să-mi dai ajutorare;

Să-ți răsplătească Dumnezeu,

Că-i bun și mare!

Și-auzi acum! De-or întreba

În sat de-a mea venire

Tu-n loc de adevăr să spui

Că n-ai de mine știre,

Că n-am fost la un regiment

Dar spune-le ce-ți place.

Că pentru ei ori viu, ori mort,

Totuna face.

Iar mamei Doamne, cum aș vrea

Credința s-o înșele!

Să-i spui că m-ai lăsat rănit

La Turnu-Măgurele,

Dar voi sosi cât de-n curând.

Ascultă-mi rugămintea,

Că mama, dac-ar ști că-s mort,

Și-ar pierde mintea.

Tu s-o amâi cu zi de zi

Și spune-i câte toate,

Ea e bătrână, n-are mult

Să mai trăiască, poate;

Și pentru ce să-i amărăști

Și zilele puține?

Că n-are-n lume bun și drag

Decât pe mine.

Iar Linii, de s-ar întâmpla

Să vă-ntâlniți vrodată,

Să-i spui că-s sănătos și-aș vrea

S-o aflu măritată.

Tu uită-i-te-n ochi să vezi

De-o doare ori n-o doare;

Iar dacă vei vedea-o stând

Nepăsătoare,

Să-i spui că m-ai lăsat rănit

Pe umedele paie,

Că doctorul în carnea mea

Adâncă brazdă taie,

Că de dureri eu mă izbesc

Și urlu ziua-ntreagă,

Și c-am murit gândind la ea,

Că mi-a fost dragă.

Și dacă ochii ei atunci

Mai tulburi se vor face,

N-o mângâia! E de prisos,

Te rog s-o lași în pace.

O frunză veștedă nu-ți dă

Cuvânt să zici că-i toamnă

Și-o lacrimă în ochii ei

Nimic nu-nseamnă!

Și-acum dă-mi mâna! A sunat

Cornistul de plecare,

Du Oltului din partea mea

O caldă salutare,

Și-ajuns în țară, eu te rog,

Fă-mi cel din urmă bine:

Pământul țării să-l săruți

Și pentru mine!

Logică

Popa Toader, din scripturi,

Dă lui Mitru-nvățături:

—„Mitre, știi ce spune psaltul?

Să nu faci în viața ta

Ceea ce te-ar supăra

De ți-ar face-o altul!”

Mitru stă și stă gândind,

De el multe nu să prind.

—„Dar mai știu eu cum e asta!

Altul, da ! zici înțelept,

D-apoi eu? Să n-am eu drept

Să-mi sărut nevasta?”

Romanță

Negura nopții doarme pe mal,

Ca răzbunarea unor blestemuri,

Reci sunt de crivăț negrele vremuri,

Te voi cuprinde ca să nu tremuri,

Dragă, și-al feții rumăn oval

Culcă-l la pieptu-mi, stând visătoare.

Ochii tăi negri îmi vor fi soare,

Și prin săruturi, iubita mea,

Te-oi face caldă de-ți va părea

Orișice crivăț vânt de răcoare.

Vino cu mine! Tânăr sunt eu,

Tu ești frumoasă, floare de nalbă!

Noaptea voi face-o să-ți fie albă,

Din stele roșii face-ți-voi salbă,

Brâu îți voi face din curcubeu

Să te cunoască îngerii soră!

De te vor prinde zilele-n horă,

Cea mai frumoasă zână vei fi

Și-a lor crăiasă îți va găti

Rochii de purpor din Auroră.

Soarele-n Osturi are palat,

Cât de idilic stă-n orizonuri!

În tot tabloul el are tonuri,

Numai credința află-n el tronuri,

Numai amorul e-ncoronat.

Acolo nimeni nu cântă solo,

La toate ține duet Apolo

O, și-aici lumea cât e de rea!

Acolo-n Osturi, iubita mea,

Vino să mergem și noi acolo!

Cântec oriental

Nu-i ca ea-n orașul tot

Mai frumoasă fată —

Ea se-nchină? Cei atei

Sunt bigoți deodată,

Iese-n stradă? S-a făcut

Pe-al ei pas lumină —

Ea zâmbește? De e nor,

Vremea se-nsenină.

Ea se scaldă? Îngeri vin

Să s-ascundă-n spume.

Stă la geam? Pe sub ferești

Nu încapi de lume.

Iese-n piață? Scad în preț

Florile deodată —

Nu-i ca ea-n orașul tot

Mai frumoasă fată!

Legendă

A fost un tânăr împărat —

De la mișei a smuls averea

Și-a smuls de la tirani puterea

Și mulți nebuni a spânzurat.

Dar patru inși vorbind în șoapte

L-au dus în giulgiuri învălit

Și-n codru cel mai tăinuit

L-au îngropat târziu în noapte.

Cei tari au zis: «A fost mișel!

Ne-a prigonit prea multă vreme.»

Iar popii fulgerau blesteme

In cei ce mai vorbeau de el:

Nici voie să-și cernească portul,

Nici drept să-l plângă n-au avut

Și niciodată n-au știut

În ce pământ le doarme mortul.

Și nu vor ști! Căci groapa lui

În blestemat pământ s-ascunde,

Nici soare-acolo nu pătrunde,

Nici plângerile nimănui.

Jurat-a Iadul să-ngrădească

Cu nopți de veci acest mormânt;

Iar brazii tac, că nici un vânt

Nu-i clatină ca să vorbească.

Dar noaptea-n zare uneori

Când e furtună-n depărtare

La margini de-orizont răsare

Un fulger alb, târziu spre zori,

Și-ntr-una spre păduri arată

Și scapără spre ea mereu;

E, parcă arată Dumnezeu

Spre groapa cea de veci uitată.

Iar într-o noapte va lovi -

Și spintecată de lumină

Fugi-va noaptea cea haină,

Și brazii-n flăcări or vorbi:

Și-atunci, cu fulgerul tovarăș,

Ieși-va mortul împărat,

Și-n Iadul lor, de unde au plecat

S-or prăbuși tiranii iarăși.

Ex ossibus ultor!

A fost un tânăr împărat –

De la mișei a smuls averea

Și-a smuls de la tirani puterea

Și mulți nebuni a spânzurat.

Dar patru inși vorbind în șoapte

L-au dus în giulgiuri învălit

Și-n codrul cel mai tăinuit

L-au îngropat târziu în noapte.

Cei tari au zis: „A fost mișel!

Ne-a prigonit prea multă vreme.“

Iar popii fulgerau blăsteme

În cei ce mai vorbeau de el.

Nici voie să-și cernească portul,

Nici drept să-l plângă n-au avut.

Și niciodată n-au știut

În ce pământ le doarme mortul.

Și nu vor ști! Căci groapa lui

În blăstemat pământ s-ascunde.

Nici soare-acolo nu pătrunde,

Nici plângerile nimănui.

Jurat-a iadul să-ngrădească

Cu nopți de veci acest mormânt;

Iar brazii tac, că nici un vânt

Nui clatină ca să vorbească.

Dar noaptea-n zare, uneori,

Când e furtună-n depărtare,

La margini de-orizont răsare

Un fulger alb, târziu spre zori,

Și-ntruna spre pădure arată

Și scapără spre ea mereu;

E, parc-arată Dumnezeu

Spre groapa cea de veci uitată.

Iar într-o noapte va lovi!

Și spintecată de lumină

Fugi-va noaptea cea haină,

Și brazii-n flăcări or vorbi.

Și-atunci, cu fulgerul tovarăș,

Ieși-va mortul împărat,

Și-n iadul lor, de-unde-au plecat,

S-or prăbuși tiranii iarăș.

Cântec

Zice vodă: — „Iar la greu!

Dragii moșului, în țară.

Vin păgânii foc și pară,

Dar cum vin s-or duce iară,

Procleții lui Dumnezeu!

De vom prinde-n țară turcii,

Să le dăm, și voi și eu,

Cinstea furcii!"

Zice vodă: — „Bateți voi

Marginea, că e mai bine!

Ce-i la mijloc, las pe mine!

Cu ei numai iadul ține,

Iar Hristos e-n rând cu noi!

Haid', să le stârpim răsadul,

Că e plin de marțafoi

Țarigradul!"

Vodă-n sârg a și purces;

După ei oștirea-n fugă.

Uite, turcii lasă rugă,

Lasă tot și-o rup la fugă,

Nu mai știu ce-i deal, ce-i șes.

Care-o fi scăpat din gloată

Nu și-a mai venit în ori

Viața toată...

Zice vodă: — „Sănătoși,

Dragii moșului, cu bine!

Roat-acum pe lângă mine,

Naiu-n mâini, și cupe pline,

Pe-obiceiul din strâmoși.

Cu voinicii-mi place traiul,

Ori îi văd cu spada-n mâini,

Ori cu naiul."

Zice vodă: — „După vremi

Mulți păgâni am dat de smintă!

Să-i mai judeci când s-alintă, —

Când ești bun și ai o flintă,

Nici de dracul nu te temi.

Turcii-s mulți, de-opresc cu palma

Prutul tot, dar când ne văd

Fug de-a valma."

Și-acum fiul lui Bogdan

Din brâu spada și-o dezleagă,

Și-a plecat cu oastea-ntreagă

Loc de sfânt locaș s-aleagă,

Căci așa știa Ștefan:

Unde-i loc să sapi morminte

De păgâni, e loc să nalți

Case sfinte.

Oștirile lui Alah

Noaptea care-ncheie anul

Noaptea sfântă,

Când cetindu-și El-Coranul

Trist mahomedanii cântă

Pe răpușii prin bătăi

Noaptea asta știe spune

De-o minune

La Călugăreni prin văi,

Când e-n jumătate ruptă

Noaptea-n cale,

Pe uitatul câmp de luptă

Se pornește-un glas de jale

Și-apoi multe, și-mprejur

Din păduri răsar o mie,

Din câmpie

Plânge-un nesfârșit murmur.

Și murmurul crește-ntruna

Și deodată,

Urlă-n zare ca furtuna,

Și prin zarea spintecată

De blesteme și de vânt

Ies spahii în șiruri dese,

Grabnic iese

Oastea-ntreagă din pământ.

Căci acum, prin lumea lată,

Ies să jure

Toți cari au pierit vrodată

Pe câmpiile ghiaure,

Și-așteptând un semn ceresc

Stau gătiți, potop să plece

Și să-nece

Tot pământul creștinesc.

Ei, cu genele-amorțite,

Nalță mâna,

Iar din bărbile-ncâlcite

Iuți își scutură țărâna

Și pe cai sărind grăbiți,

Învârtesc dușmanii crucii

Săbii lucii,

De năvală stând gătiți.

Furnicând din mii de locuri,

Plini de ură;

Cu blesteme și batjocuri,

Strigă toți ca dintr-o gură

Sfântul nume-al lui Isus,

Și turbate și-ndrăznețe

Mii de fețe,

Alergând, privesc în sus.

Iar acum, fiind o gloată,

Numai una,

Osie-ntr-această roată

Se ridică Semiluna,

De pe steagul care-n vânt

Geme-o plângere-ntreruptă

Și se luptă;

Iar ce geme e cuvânt.

Și-i a lui Alah cuvântul,

Sfânt și mare!

Și tăcută ca mormântul

Și-mpietrit-acolo-n zare

Oastea-ntreagă stă pe loc.

Codri, dealuri, râu și luncă

Toate-aruncă

Ochii-n sus, spre-un semn de foc.

Mii de guri atunci în vaier

Umplu cerul:

Crucea e, o cruce-n aer!

Turcii toți, zvârlindu-și fierul,

Iuți se-ntorc ca-ntorși de vânt;

Noaptea râde luminată

Și deodată

Intră totul în pământ.

Poet și critic

—„Ce știu nu vreau să țin secret—

Te rog să lași în pace muza,

Căci tu ești cel mai prost poet

În Siracuza.

Troheii șchiopi și iambii duri;

Și nici nu știi măcar să-i furi!”

Dar n-a sfârșit, căci Dionis,

Ca un al doilea Ajax mitic,

A râs de furie și-a-nchis

În turn pe critic.

P-un biet Omer îl poți nega;

Dar când e prinț, e altceva.

Orice poet, ca rege-i prost;

Dar ca poet e orice rege

Un geniu cum puțini au fost!

Deci să-nțelege

De ce murind fu Nero trist,

Nu ca-mpărat, ci ca artist.

Și bietul critic, otrăvit

D-ale slujbașilor insulte,

Trei părți din zi era silit

Mereu s-asculte

Toți iambii despre cari a zis

Că-s cei mai proști din câți s-au scris.

Din zori de zi un sclav îi sta

La cap, citind până-ndeseară;

Așa și ieri, și azi așa

Și mâine iară.

Și tot tavanul era scris

Cu versuri d-a lui Dionis.

Dar după ce-a trecut un an,

Slujbașul vine și-l vestește

Că-l iartă nobilul tiran,

Și că-l poftește

Să meargă la palat curând.

Poetul l-a primit râzând.

—„Am versuri iar! Un nou volum,

Și laude-mi spun toți Zoilii.

Să vezi! Eu cred că fac acum

Mai buni dactilii.

N-am nici un vers pocit și rău,

Și-aș vrea s-aud cuvântul tău!”

Și de pe sul, cu mult avânt,

Ies odele, încet, cu-ncetul.

Olimpic și cu glasul sfânt

Citea poetul.

Curtenii, transportați, răspund:

—„Ce-artistic, ah! și ce profund!”

—„Și tu ce zici? M-am îndreptat?”

Polixen, tremurându-i pașii,

Spre ușă pleacă, resignat,

Privind slujbașii:

—„E cheia temniții la voi?

Haid’, duceți-mă înapoi!”

Vântul

De fete mari e lunca plină,

Iar vântul, răsfățat copil,

S-apropie tiptil-tiptil

De pe sub fagi, de pe colină.

Și fetele cu drag suspină:

O, Doamne, Doamne, adă-ni-l!

Pe umeri blondele lui plete

Tresar și sar încetinel.

El e frumos și tinerel,

Dar e sfios când e cu fete.

Iar ele râd și râd șirete

Și pe furiș privesc la el.

El umblă ca la el acasă

Și-ascultă fetele ce zic;

Mai rupe-n palme câte-un spic

Și răsfățat apoi își lasă

Pe spate capul și nu-i pasă

De fete și de câmp nimic.

Și printre spice el șoptește,

Vorbind aiurea și-alintat!

Și, cum se plimbă-n lung și-n lat,

Cu fetele să-mprietenește

Și din copil sfiios el crește

Flăcău întreg de sărutat.

Apoi ca-n glumă el le prinde

De mânecă, și-aprins de dor,

Își face joc prin părul lor,

În urmă brațul și-l întinde,

Pe cea mai dragă o cuprinde

Și-o strânge către el ușor.

Tot mai aprins, tot mai aproape:

Să te sărut, drăguțo, vrei?

Ce ochi frumoși ai, viorei,

Ca un întins adânc de ape.

De el nu-i nici un chip să scape

Și-atâta lucru-n urmă ce-i?

Ea stă la pieptul lui pierdută,

Dintâi cu ochii la pământ.

El zice-așa câte-un cuvânt,

Ea zice trei și-l tot ajută,

Și uite-l, uite-l c-o sărută

Ei, vezi tu, fetele cum sânt!

El a crezut că nu se poate,

Și iacă poți! Dar să te ții!

E greu să dai de căpătâi

Dar dacă dai, merg strună toate;

Și fata mult nu se socoate,

Când pierde mintea cea dintâi.

El o sărut-acum pe salbă,

Și fetele-mprejur se strâng!

Dar e prea mult! Am să mă plâng

La toți vlădicii, să dau jalbă!

Auzi, să duci tu lume albă

P-un câmp cu oameni, ca-ntr-un crâng!

Ba ele-și mai desfac și sânul,

Și-n sân el li se joac-acum

Îl prind odată și-l sugrum,

Că prea s-obrăznici românul,

Auzi, dar cine-i el, păgânul,

Ca să-mi sărute fete-n drum?

Nu știe nimeni de-unde vine,

Și capu-i stă la sărutat!

De-ar fi măcar de-aici din sat

Voi, câți sunteți flăcăi ca mine,

Să-mi spuneți voi acum, e bine

Să faci ca vântul, nu-i păcat?

Adică stăi! Ce fată moare

Dac-o săruți puțin? Da zeu!

Cum aș voi să fiu mereu

Un vânt și eu, în zi cu soare,

De-ar fi numai secerătoare

O fată pe care-o știu eu!

Vestitorii primăverii

Dintr-alte țări, de soare pline,

Pe unde-ați fost și voi străine,

Veniți, dragi păsări, înapoi

Veniți cu bine!

De frunze și de cântec goi,

Plâng codrii cei lipsiți de voi.

În zarea cea de veci albastră

Nu v-a prins dragostea sihastră

De ceea ce-ați lăsat? Nu v-a fost dor

De țara voastră?

N-ați plâns văzând cum trece-n zbor

Spre miazănoapte nor de nor?

Voi ați cântat cu glas fierbinte

Naturii calde imnuri sfinte,

Ori doine dragi, când v-ați adus

De noi aminte!

Străinilor voi nu le-ați spus

Că doine ca a noastre nu-s?

Și-acum veniți cu drag în țară!

Voi revedeți câmpia iară,

Și cuiburile voastre-n crâng!

E vară, vară!

Aș vrea la suflet să vă strâng,

Să râd de fericit, să plâng!

Cu voi vin florile-n câmpie

Și nopțile cu poezie

Și vânturi line, calde ploi

Și veselie.

Voi toate le luați cu voi

Și iar le-aduceți înapoi!

Zobail

La miez de noapte morții-n cor

Își cântă jalnic imnul lor,

Iar albele giulgiuri bătute de vânturi

Dau tact tânguioaselor cânturi.

Ei sunt războinicii oșteni

Ai regilor asirieni —

Zobail la moarte i-a dus ca pe-o turmă,

Cu biciul bătându-i din urmă.

Ce fericit e cine-i viu!

Noi putrezim într-un sicriu!

Ni-e dragă și nouă viața și-averea,

Dar regii ne-o iau cu puterea.

Frumos e, sfânt e să trăiești

Când pentru ai tăi tu suflet ești;

Dar noi am trăit ca să dăm ajutorul

La regi care omoară poporul!

Tu, cel mai lacom dintre regi,

Ai umilit popoare-ntregi!

De dragostea unei regine frumoase,

Umplut-ai pământul de oase!

Tu pierzi bărbații tăi cei buni

Să faci femeilor cununi!

Tu pierzi în orgie al țării tezaur,

Beai vinul din cupe de aur.

Te porți în haine de argint

Și-n ciasuri dragi de dulce-alint

Săruți pe Tofale, femeia necastă,

Pe cea maî frumoasă nevasta.

Tu dai un semn, si porți să frâng,

Și zeci de milioane plâng;

Oceanul de spaimă în lături s-abate

E vuietul multor armate —

Dar tot ce ai, de noi ți-e dat!

Și tu râzând ne-ai îngropat!

Mișelule! Astăzi, de-am fi în viață,

Te-am bate cu palmele-n față!

Și cântă morții, cântă în cor

Și plin de ură-i cântul lor.

Urgia mâniei le-neacă suflarea,

Blestem le e și gemet cântarea.

Dar iată! un scârțâit la porți!

Spre Ninive privesc cei morți:

Doi oameni purtând un cadavru în spate

Răsar pe tăcut din cetate.

Sub ziduri pun povara lor.

Încet al morților popor

S-apropie-n șiruri de-o pânză murdară;

O victimă a regelui iară!

Și triști, cu fruntea-n piept privesc,

Apoi deodată izbucnesc

Să râdă cu hohot, de mâini să se prindă,

Fanatică horă să-ntindă.

Pe lângă boi

Pocnind din bici pe lângă boi,

În zori de zi el a trecut

Cu plugul pe la noi.

Și de pe bici l-am cunoscut,

Și cum țeseam, nici n-am știut

Cum am sărit și m-am zbătut

Să ies de la război.

Și-atâta tort mi-am încâlcit

Și-n graba mare-am spart un geam,

Știu eu ce mi-a venit!

Am cap, dar parcă nu-l mai am!

Ce-aveam să-i spui? Nimic n-aveam,

Dar era-n zori, și eu voiam

Să-ntreb cum a dormit.

Și vezi așa-i el, nu știu cum!

M-a prins de braț și m-a cuprins

Să mă sărute-n drum.

Dar eu din brațe-i m-am desprins

Și l-am certat și l-am împins

Dar n-am făcut cu dinadins,

Și rău ce-mi pare-acum!

O, nu mi-e că mi-am sângerat

La prag piciorul într-un cui,

Dar mi-e că e păcat!

Om bun ca dânsul nimeni nu-i,

Și pentru-o vorbă rea ce-i spui

El toată ziulica lui

Muncește supărat!

Baladă

Sunt eu de vină, mamă,

Sunt eu de vin-acum?

El m-a-ntâlnit odată

În zori de zi pe drum;

Glumind m-a strâns de mână,

Și ce-i dacă m-a strâns?

Sunt eu copilă mică

Să-mi fac din glumă plâns?

Era să-l las, măicuță,

Cu gluma și să tac,

Era să țip obraznic,

Ori ce era să fac?

Și tot pe mine, biată,

Și vină, și ponos!

Eram chemați la nuntă

Și n-aveam brâu frumos,

Că n-ai voit să-mi cumperi,

Dar el mi-a cumpărat,

Și ce-i un brâu? Și-n urmă,

Eu nici nu l-am rugat,

Era să merg la nuntă

Ca cei din neam sărac,

Să fiu de râs în lume?

Ori ce era sa fac?

De ce-mi arunci tu vină,

Tot vină cu păcat?

El m-a oprit în cale

Pe lunci și m-a-ntrebat

Pe unde-i bietul tată,

Și-i vesel, sănătos?

Și m-a-ntrebat de tine,

Așa de prietenos,

De bine când mă-ntreaba,

Eu cum era să tac?

Să-l las în drum cu vorba,

Ori ce era sa fac?

Și-acum întreaga vină

Pe mine tu o pui!

El m-a-ntâlnit pe punte

Și știi tu felul lui;

M-a strâns de peste brațe

Să nu le pot mișca,

Și nu-mi lăsa răsuflet,

Așa mă săruta.

Te zbați, dar tu esti slabă,

Și puntea toată sloi;

Cădeam, fereste Doamne,

Sub ghiață amândoi!

Rada

Are Dochia mult cât are,

Nu e mult o fată mare?

Că-ntre domni, dar orișiunde,

Dacă-ți știe ea răspunde

Grai ales și lin ca apa,

Apoi las că Rada știe

Și-n ce fel să poarte sapa.

A fost și ea-n școli o toamnă,

Dar găsești ca ea vro doamnă?

Cu cosiță gălbioară,

Ea e naltă și ușoară

S-o vezi numai și să tremuri!

Și de-abia pe la Sân-Petru

Umple optsprezece vremuri.

Sunt și-n sat destule fete,

Cari de n-au cu ce să-mbete

Ochii omului, au pieptul ele

Alb de taleri și mărgele.

Rada, când o vezi, te fură

Cu necontenitul zâmbet

Și cu-a vorbelor căldură.

Harnică, din zorii zilei

Nu stau mâinile copilei

Fără lucru, tot să prindă,

Casa lor toată-i oglindă.

La izvor vezi pe Rodica

Până-n zori, când pe sub streșini

Încă doarme rândunica.

Pe izlaz nu-i multă hrana,

Dar vezi albă ce-i Joiana!

Și-n amurg copila-n tindă

Foc în vatră vrea s-aprindă,

Dar mu-mu, Joiana muge

Radă, fă, s-alergi degrabă,

Că-n șopron vițelul suge.

Doar e tare! Haid mai iute!

Și din drum, ca să-i ajute,

Vin flăcăii totdeauna.

Nu-l înjugi așa cu buna

Pe vițel, și Rada-i slabă,

Știu flăcăii! Și-și fac seara

Pe-aici vecinic ceva treabă.

Vaca-i tot ce-au ei, ea biata!

Toarce-n sat cu ziua fata,

Dar e veselă din fire;

De noroc și-ndestulire

Inima-i în veci e plină:

Când e fericită, spune-mi,

Mai mult ce-are o regină?

Rada-i nălucire vie,

Când aleargă pe câmpie

Și-i bat vânturi în cosiță,

Ori când seara stă-n portiță,

Și-o întrebi: Ce-aștepți, iubită?

Și pe dup-un stâlp s-ascunde,

Galbenă și zăpăcită.

Dar la holdă! Arde soare,

Fetele secerătoare

Râd și cântă, snopi fag grâul,

Murmură-ntre sălcii râul:

Fug la râu vro patru fete,

E și Rada? Fug flăcăii

Și ei, toți, și nu le-e sete.

Și-n genunchi atunci pe țărmuri

Ea din pumni cât două sfărmuri

Bea, iar Nicu: Dă-mi și mie!

Taci! și bea din pălărie!

Cere el, cer mulți să-i deie:

Rada râde, le dă apă,

Toți din pumnii ei să beie.

Zece stropi nu pot să-ncapă:

Prea e mic păhar de apă!

Și-atunci ea, când el glumește,

Joacă pumnii și-l stropește

Pe obraz, dar drăgălașă

Tot ea-l zvântă,-n loc de cârpă

Mâneca de la cămașă.

Și cum știe ea s-aleagă

Ce-i frumos! Atât de dragă

O dă portul îmbrăcându-l!

Când o vezi, te-mbată gândul

Că, iubind-o trei dumineci,

S-ar mira de tine-altarul

Ce păcat ai să cumineci!

Iat-o veselă și-aprinsă;

Joacă hora! Cum e-ncinsă,

Cum își poartă-a ei făptură,

Toată-i ca-n zugrăvitură

Mamele, privind-o-n horă,

Să cotesc: Olio, tu leică,

Ce mai drac frumos de noră!

De-o-ntâlnesc în drum bătrânii,

Ei fac pod cu palma mâinii

Peste ochii slabi, s-o vadă:

Draga moșului, tu Radă!

Și uimiți de fata Dochii

O dezmiardă și, când pleacă,

Umezi au de lacrămi ochii.

Dar de-i Rada cât de blândă,

Ea de mic-a fost osândă

Pentru sat. Și nu-i mirare,

Ei flăcăi, ea fată mare:

Pentru-un râs al ei se ceartă,

Și din joc se prind feciorii

La trânteli, cât Doamne iartă!

Da! Și Rada-i mare hoață,

Poate satul tot să-l scoață

Din sărit, ea știe bine!

Dar se teme de-oarecine.

Mă-sa e? Ferească Domnul!

Alt temut: ca să nu-și piardă

Pe acel ce-i pierde somnul.

Unde mergi? Mă duc la moară!

Viu și eu! Și din uscioară

Vladu iese-n cap de stradă.

Nu m-ajungi! Te-ajung eu, Radă!

Dar fugind i se desprinde

Șorțul alb din brâu, iar Vladu

Nu-i dă șorțul, ci i-l vinde.

Ieri mi te-am făcut scăpată;

Azi nu-mi scapi nesărutată!

Cum nu scapi din mână fumul

Nu-mi ești drag, de ce-mi ții drumul?

Ea nu-și crede-a ei cuvinte;

De le-ar crede Vladu însă,

Rada și-ar ieși din minte.

Și cum vrea și nu vrea fata,

Dragul ia, dragul dă plata.

Un sărut păcat să fie?

Numai popa să nu-l știe,

Că te sperie cu iadul

M-ar putea speria pe mine

Popii toți, de-aș fi eu Vladul!

Trei, Doamne, și toți trei

Avea și dânsul trei feciori,

Și i-au plecat toți trei deodată

La tabără, sărmanul tată!

Ce griji pe dânsul, ce fiori,

Când se gândea că-i greu războiul,

N-ai timp să simți că mori.

Și luni trecut-au după luni

Și-a fost de veste lumea plină,

Că steagul turcului se-nchină;

Și mândrii codrului păuni,

Românii-au isprăvit războiul,

Că s-au bătut nebuni.

Scria-n gazetă că s-a dat

Poruncă să se-ntoarcă-n țară

Toți cei plecați de astă-vară

Și rând pe rând veneau în sat

Și ieri și astăzi câte unul

Din cei care-au plecat.

Și-ai lui întârziau! Plângând

De drag că are să-i revadă,

Sta ziua-n prag, ieșea pe stradă

Cu ochii zarea măsurând,

Și nu veneau! Și dintr-o vreme

Gemea, bătut d-un gând.

Nădejdea caldă-n el slăbea,

Pe cât creștea de rece gândul.

El a-ntrebat pe toți d-a rândul,

Dar nimeni știre nu-i știa.

El pleacă-n urmă la cazarmă

Să afle ce dorea.

Căprarul vechi îi iese-n prag.

Ce-mi face Radu? el întreabă,

De Radu-i este mai cu grabă,

Că Radu-i este cel mai drag.

E mort! El a căzut la Plevna

În cel dintâi șirag!

O, bietul om! De mult simțea

Că Radu-i dus de pe-astă lume,

Dar astăzi, când știa anume,

El sta năuc și nu credea.

Să-i moară Radu! Acest lucru

El nu-l înțelegea.

Blăstem pe tine, braț dușman!

Dar George-al nostru cum o duce?

Sub glie, taică, și sub cruce,

Lovit în piept d-un iatagan!

Dar bietul Mircea? Mort și Mircea

Prin văi pe la Smârdan.

El n-a mai zis nici un cuvânt;

Cu fruntea-n piept, ca o statuie,

Ca un Cristos bătut în cuie,

Ținea privirile-n pământ,

Părea că vede dinainte-i

Trei morți într-un mormânt.

Cu pasul slab, cu ochii beți

El a plecat, gemând p-afară,

Și-mpleticindu-se pe scară,

Chema pe nume pe băieți,

Și se proptea de slab, sărmanul,

Cu mâna de păreți.

Nu se simțea de-i mort ori treaz,

N-avea puteri să se simțească;

El trebuia să s-odihnească

Pe-o piatră-n drum sub un zăplaz

S-a pus, înmormântând în palme-i

Slăbitul său obraz.

Și-a stat așa, pierdut și dus.

Era-n amiazi și-n miez de vară

Și soarele-a scăzut spre seară,

Și-n urmă soarele-a apus,

Iar bietul om sta tot acolo

Ca mort, precum s-a pus.

Treceau bărbați, treceau femei,

Și uruiau trăsuri pe stradă,

Soldați treceau făcând paradă,

Și-atunci, deștept, privi la ei

Și-și duse pumnii strâns pe tâmple:

Trei, Doamne, și toți trei!

La oglindă

Azi am să-ncrestez în grindă

Jos din cui acum, oglindă!

Mama-i dusă-n sat! Cu dorul

Azi e singur puișorul,

Și-am închis ușa la tindă

Cu zăvorul.

Iată-mă! Tot eu cea veche!

Ochii? hai, ce mai pereche!

Și ce cap frumos răsare!

Nu-i al meu? Al meu e oare?

Dar al cui! Și la ureche

Uite-o floare.

Asta-s eu! Și sunt voinică!

Cine-a zis că eu sunt mică?

Uite, zău, acum iau seama

Că-mi stă bine-n cap năframa

Și ce fată frumușică

Are mama!

Mă gândeam eu că-s frumoasă!

Dar cum nu! Și mama-mi coasă

Șorț cu flori, minune mare

Nu-s eu fată ca oricare:

Mama poate fi făloasă

Că mă are.

Știi ce-a zis și ieri la vie?

A zis: Ce-mi tot spun ei mie!

Am și eu numai o fată,

Și n-o dau să fie dată;

Cui o dau voiesc să-mi fie

Om odată.

Mai știu eu! Și-așa se poate!

Multe știu, dar nu știu toate.

Mama-mi dă învățătură

Cum se țese-o pânzătură,

Nu cum stau cei dragi de vorbă

Gură-n gură.

N-am să țes doar viața-ntreagă!

Las să văd și cum să leagă

Dragostea dar știu eu bine!

Din frumos ce-l placi ea vine

Hai, mă prind feciorii dragă

Și pe mine!

Că-s subțire! Să mă frângă

Cine-i om, cu mâna stângă!

Dar așa te place dorul:

Subțirea, cu binișorul

Când te strânge el, să-ți strângă

Tot trupșorul.

Brațul drept dacă-l întinde

Roată peste brâu te prinde

Și te-ntreabă: Dragă, strângu-l?

Și tu-l cerți, dar el, nătângul,

Ca răspuns te mai cuprinde

Și cu stângul.

Iar de-ți cere și-o guriță

Doamne! Cine-i la portiță?

Om să fie? Nu e cine!

Hai, e vântul! Uite-mi vine

Să văd oare cu cosiță

Sta-mi-ar bine?

O, că-mi stă mie-n tot felul!

Să mă port cu-ncetinelul:

Uite salbă, brâu, și toate!

Și cosițe cumpărate,

Stai, să-nchei și testemelul

Pe la spate.

Uite ce bujor de fată

Stai să te sărut o dată!

Tu mă poți, oglindă, spune!

Ei, tu doară nu te-i pune

Să mă spui! Tu ai, surată,

Gânduri bune.

De-ar ști mama! Vai, să știe

Ce-i fac azi, mi-ar da ea mie!

D-apoi! N-am să fiu tot fată,

Voi fi și nevast-odată:

Las să văd cât e de bine

Măritată.

Că mi-a spus bunica mie

Că nevasta una știe

Mai mult decât fata, juna,

Ei, dar ce? Nu mi-a spus buna

Și mă mir eu ce-o să fie

Asta una!

Brâu-i pus! Acum, din ladă

Mai ieu șorțu! O să-mi șadă

Fată cum îmi stă nevastă...

Aolio! Mama-n ogradă!

Era gata să mă vadă

Pe fereastă.

Ce să fac? Unde-mi stă capul?

Grabnic, hai să-nchid dulapul

Să mă port să nu mă prindă.

Salbă jos! Și-n cui oglindă!

Ce-am uitat? Închisă ușa

De la tindă.

Intră-n casă? O, ba bine,

Și-a găsit niște vecine,

Stă la sfat... toată-s văpaie!

Junghiul peste piept mă taie;

Doamne, de-ar fi dat de mine,

Ce bătaie!

Calul dracului

Iarăși ea!

Îi văd ochii și gurița —

A deschis încet portița

Și ivită stă de-abia,

Zăpăcind cărarea mea.

Nu știu ce-o fi vrănd portița,

Ei, dar fata știu ce vrea!

Dinspre drum

Stă deschisă larg fereasta,

Și-n ea baba! Ce-i și asta?

N-adormi, babo, nicidecum?

Parcă-mi vine-acum-acum

Să mă duc să sparg fereasta

Și pe babă s-o sugrum!

Eu mă fac,

Că pornesc în jos pe stradă,

Să-nșel baba, să mă creadă;

Plec și fluier, stau și tac —

Dar de unde! Baba-i drac!

Și chiar dracul-gol să creadă

Unui biet de om sărac?

Sat pustiu!

Pentr-o babă-ncârligată

Pierzi o zi și scapi o fată!

Baba-i o momâie-n grâu -

Las' că-i puiu eu mâna-n brâu

Când o prind pe punte-odată

O iau sus și-o dau în râu!

Nușa

— „Nușa, dormi? N-auzi cum bat?

Vino și-mi deschide ușa!”

— „Cine ești?”, întreabă Nușa.

— „Vladu sunt, al tău bărbat.”

— „Nu ești Vladu. Știu eu bine.

Vladu până-n zori nu vine!”

— „Nu sunt Vladu? Nușa, taci!

Nu-mi cunoști tu vorba, dragă?”

— „Vorba-i a lui Vladu-ntreagă.

Ei, dar poți să ți-o prefaci.

Tu mă crezi că sunt ca toate;

Să mă-nșeli! Dar nu să poate!”

— „Vrei să-ți jur că nu mințesc?

Uite, nu-mi ajute Sfântul!”

— „Ce-mi ajută jurământul?

Juri și furi, și eu plătesc.

Spune-mi semne, să știu bine,

Vladu ești ori altul cine!”

— „Nușa, fă! Ce semn voiești?

Colo-n colț pe-o masă frântă

Ai în chip pe Maica sfântă.”

— „Am! Dar Vladu tot nu ești!

Toți cari la noi în casă

Știu pe Maica de pe masă!”

— „În dulap ai, draga mea,

Zece ruble-ntr-o cutie.”

— „Am! Dar și cumătra știe;

Și tu știi, că-ți spuse ea!

Nu ești Vladu: mergi în pace,

Ești șiret, nu te preface!”

— „Nu vii. Nușa? Tot nu vii?

Ai un semn sub țâța dreaptă.”

— „Vladule, tu ești! Așteaptă!

Asta numai tu o știi!”

Ea acum deschide ușa —

Câte-or fi râzând de Nușa!

De pe deal

E capul ei, și pieptul ei—

O văd acum întreagă,

O strig pe nume și-i vorbesc,

Dar ea să mă-nțeleagă?

Cu pieptul plin și des bătând,

Cu fața-mbujorată,

A răsărit dintr-un tufiș

Și râde-acum mirată.

—"Tu ești pe-aici? Eu te-am crezut

Cu oile prin vale!

De-aș fi știut că ești în deal,

Mergeam pe altă cale!"

Subțire-n trup și blândă-n grai,

Și-n port așa isteață,

Pe urma ei în fapt de-amurg

Dau zori de dimineață.

De-aș fi știut că n-a venit

Anume pentru mine,

Eu n-aș mai fi vorbit cu ea!

Dar știu și-aceasta bine,

Că m-a cătat de mult prin văi

Pierdută-așa cu gândul;

Și dacă nu m-ar fi găsit,

Umblat-ar fi de-a rândul

Întreaga zi din deal în deal

Ca cerbul după apă—

Cu greu te scapi de-un lucru drag,

Și prost e cine-l scapă!

El-Zorab

La pașa vine un arab,

Cu ochii stinși, cu graiul slab.

Sunt, pașă, neam de beduin,

Și de la Bab-el-Mandeb vin

Să vând pe El-Zorab.

Arabii toți răsar din cort,

Să-mi vadă roibul, când îl port

Și-l joc în frâu și-l las în trap!

Mi-e drag ca ochii mei din cap

Și nu l-aș da nici mort.

Dar trei copii de foame-mi mor!

Uscat e cerul gurii lor;

Și de amar îndelungat,

Nevestei mele i-a secat

Al laptelui izvor!

Ai mei pierduți sunt, pașă, toți:

O, mântuie-i, de vrei, că poți!

Dă-mi bani pe cal! Că sunt sărac!

Dă-mi bani! Dacă-l găsești pe plac,

Dă-mi numai cât socoți!

El poartă calul, dând ocol,

În trap grăbit, în pas domol,

Și ochii pașei mari s-aprind;

Cărunta-i barbă netezind

Stă mut, de suflet gol.

O mie de țechini primești?

O, pașă, cât de darnic ești!

Mai mult decât în visul meu!

Să-ți răsplătească Dumnezeu,

Așa cum îmi plătești!

Arabul ia, cu ochii plini

De zâmbet, mia de țechini

De-acum, de-acum ei sunt scăpați,

De-acum vor fi și ei bogați,

N-or cere la străini!

Nu vor trăi sub cort în fum,

Nu-i vor cerși copiii-n drum,

Nevasta lui se va-ntrema;

Și vor avea și ei ce da

Săracilor de-acum!

El strânge banii mai cu foc,

Și pleacă, beat de mult noroc,

Și-aleargă dus d-un singur gând,

Deodată însă, tremurând,

Se-ntoarce, stă pe loc.

Se uită lung la bani, și pal

Se clatină, ca dus de-un val,

Apoi la cal privește drept;

Cu pașii rari, cu fruntea-n piept,

S-apropie de cal.

Cuprinde gâtul lui plângând

Și-n aspra-i coamă îngropând

Obrajii palizi: Pui de leu,

Suspină trist. Odorul meu,

Tu știi că eu te vând!

Copiii mei nu s-or juca

Mai mult cu frunze-n coama ta,

Nu te-or petrece la izvor:

De-acum smochini, din mâna lor,

Ei n-or avea cui da!

Ei nu vor mai ieși cu drag

Să-ntindă mâinile din prag,

Să-i iau cu mine-n șea pe rând!

Ei nu vor mai ieși râzând

În calea mea șirag!

Copiii mei cum să-i îmbun

Nevestei mele ce să-i spun,

Când va-ntreba de El-Zorab

Va râde-ntregul neam arab

De bietul Ben-Ardun!

Raira, tu, nevasta mea,

Pe El-Zorab nu-l vei vedea

De-acum, urmându-te la pas,

Nici în genunchi la al tău glas

El nu va mai cădea!

Pe-Ardun al tău, pe Ben-Ardun,

N-ai să-l mai vezi în zbor nebun

Pe urma unui șoim ușor

Ca să-ți împuște șoimu-n zbor;

Nu-i vei pofti: Drum bun!

Nu vei zâmbi, cum saltă-n vânt

Ardun al tău în alb vestmânt;

Și ca să simți sosirea lui

Mai mult de-acum tu n-o să pui

Urechea la pământ!

O, calul meu! Tu, fala mea,

De-acum eu nu te voi vedea

Cum ții tu nările-n pământ

Și coada ta fuior în vânt,

În zbor de rândunea!

Cum mesteci spuma albă-n frâu,

Cum joci al coamei galben râu.

Cum iei pământul în galop

Și cum te-așterni ca un potop

De trăsnete-n pustiu!

Știa pustiul de noi doi

Și zarea se-ngrozea de noi

Și tu de-acum al cui vei fi?

Și cine te va mai scuti

De vânturi și de ploi?

Nu vor grăi cu tine blând,

Te-or înjura cu toți pe rând

Și te vor bate,-odorul meu,

Și te-or purta și mult, și greu;

Lăsa-te-vor flămând!

Și te vor duce la război,

Să mori tu, cel crescut de noi!...

Ia-ți banii, pașă! Sunt sărac,

Dar fără cal eu ce să fac:

Dă-mi calul înapoi!

Se-ncruntă pașa: Ești nebun?

Voiești pe ianiceri să-i pun

Să te dea câinilor? Așa!

E calul meu, și n-aștepta

De două ori să-ți spun!

Al tău? Acel care-l crescu

Iubindu-l, cine-i: eu ori tu?

De dreapta cui ascultă el,

Din leu turbat făcându-l miel?

Al tău? O, pașă, nu!

Al meu e! Pentru calul meu

Mă prind de piept cu Dumnezeu

Ai inimă! Tu poți să ai

Mai vrednici și mai mândri cai,

Dar eu, stăpâne, eu?

Întreagă mila ta o cer!

Alah e drept și-Alah din cer

Va judeca ce-i între noi,

Că mă răpești și mă despoi,

M-arunci pe drum să pier.

Și lumea te va blestema,

Că-i blestem făptuirea ta!

Voi merge, pașă, să cerșesc,

Dar mila voastră n-o primesc

Ce bine-mi poți tu da?

Dă pașa semn. Să-l dezbrăcați

Și binele în vergi i-l dați!

Sar eunucii, vin, îl prind

Se-ntoarce-arabul răsărind

Cu ochii înghețați...

El scoate grabnic un pumnal,

Și-un val de sânge, roșu val

De sânge cald a izvorât

Din nobil-încomatul gât,

Și cade mortul cal.

Stă pașa beat, cu ochi topiți,

Se trag spahiii-ncremeniți.

Și-arabul, în genunchi plecat,

Sărută sângele-nchegat

Pe ochii-nțepeniți.

Să-ntoarce-apoi cu ochi păgâni

Și-aruncă fierul crunt din mâini:

Te-or răzbuna copiii mei!

Și-acum mă taie, dacă vrei,

Și-aruncă-mă la câini!

Toți sfinții

(după o tradițiune)

La Neamțu-n sfânta mănăstire

Stau rând toți frații în Christos ;

Au gândul drept și cuvios

și cântă versuri din Psaltire.

E praznic astăzi, sunt „Toți sfinții”,

Și din bătrâni e obicei

În cinstea sfinților să bei —

Iar legea n-o știrbesc părinții.

Al legii trup în două-l frânge

Paisie, starețul, apoi

Desfundă dintr-un vechi butoi

Al legii celei nouă sânge.

Diaconul citește-n carte,

Iar frații beau și cinste fac

În sănătatea cea de veac

A fiecărui sfânt în parte.

—„Să-l aibă Domnu-n sfânta-i pază

Pe Sit” — și gâl-gâl-gâl! — „Pe-Adam”

Și iarași gâl! Și sfinți de hram

Și mucenici și câți urmează !

Și pentru cel născut în staul,

Pentru Christos închină ei,

Și pentru fiul Timotei,

Și pentru Luca, Petru, Paul.

Și pentru alte fete sfinte

Din Capadokia și-Anadol —

Și cât ce-aveau păharul gol

Le mai venea un sfânt în minte.

Ca să nu facă supărare,

Ei beau de suflet, beau cuminți:

Nici un păhar pentru doi sfinți,

Nici pentr-un sfânt două pahare.

Sfârșind toți sfinții de pe lume,

Aduc pomelnicul grecesc ;

Vrun nume sfânt de-aici citesc

Și beau și mai citesc un nume.

Scad sfinții-ncet, și vinul scade !

Dar vin mai e, sfinții nu mai sânt!

Să nu poți bea, căci n-ai un sfânt,

Și-n gol să bei nu se prea cade !

În timp ce capul și-l frământă,

Paisie gerne scurt și-apoi

El cade mort lângă butoi —

Toi frații sar și se-nspăimântă.

— „Stați, fraților ! ia Chir cuvântul,

Cătăm un sfânt și sfântu-i el!

Bem cel din urmă păhărel

În cinstea lui Paisie sfântul!”

Supțirica din vecini

Ea mergea căpșuni s-adune,

Fragi s-adune

Eu ședeam pe prag la noi.

Ea, ca șarpele prin foi,

Vine-ncet, pe ochi îmi pune

Mânile ei mici și moi,

În ureche-o vorbă-mi spune,

Râde lung și fuge-apoi.

Pieptul plin cu mâna-l ține,

Strâns îl ține,

Că-i piept tânăr și mereu

Ar sălta, și-n salt e greu.

Stă pe loc și-i pare bine,

Bate-n palme: Te știu eu:

Nu mai viu! De viu la tine,

Mă săruți și nu mai vreu!

Eu o chem și-i spui de toate,

Multe toate,

Multe bune și-n zadar,

Nu-mi faci capul călindar!

Nu te cred și nu să poate!

Eu mă-ntorc: Ei du-te dar!

Capul mi-l proptesc pe coate,

Stau pe prag, pe gânduri iar.

Stând așa, un braț ridică,

Blând ridică,

Părul meu, pe frunte dat.

Când mă-nalț rămân mirat.

Te-ai întors? Și, supțirică,

Ea pe piept mi s-a lăsat

Și zâmbea c-un fel de frică:

Răule, te-ai supărat?

Numai una!

Pe umeri pletele-i curg râu

Mlădie, ca un spic de grâu,

Cu șorțul negru prins în brâu,

O pierd din ochi de dragă.

Și când o văd, îngălbenesc;

Și când n-o văd, mă-mbolnăvesc,

Iar când merg alții de-o pețesc,

Vin popi de mă dezleagă.

La vorbă-n drum, trei ceasuri trec

Ea pleacă, eu mă fac că plec,

Dar stau acolo și-o petrec

Cu ochii cât e zarea.

Așa cum e săracă ea,

Aș vrea s-o știu nevasta mea,

Dar oameni răi din lume rea

Îmi tot închid cărarea.

Și câte vorbe-mi aud eu!

Toți frații mă vorbesc de rău,

Și tata-i supărat mereu,

Iar mama, la icoane,

Mătănii bate, ține post;

Mă blestemă: De n-ai fi fost!

Ești un netot! Ți-e capul prost

Și-ți faci de cap, Ioane!

Îmi fac de cap? Dar las să-mi fac!

Cu traiul eu am să mă-mpac

Și eu am să trăiesc sărac,

Muncind bătut de rele!

La frați eu nu cer ajutor,

Că n-am ajuns la mila lor

Și fac ce vreau! Și n-am să mor

De grija sorții mele!

Mă-ngroapă frații mei de viu!

Legat de dânsa, eu să știu

Că am urâtei drag să-i fiu?

Să pot ce nu se poate?

Dar cu pământul ce să faci?

Și ce folos de boi și vaci?

Nevasta dacă nu ți-o placi,

Le dai în trăsnet toate!

Ori este om, de sila cui

Să-mi placă tot ce-i place lui!

Așa om nici vlădica nu-i

Și nu-i nici împăratul!

Să-mi cânte lumea câte vrea,

Mi-e dragă una și-i a mea:

Decât să mă dezbar de ea,

Mai bine-aprind tot satul!

Regina ostrogoților

Jalnic vâjie prin noapte glasul codrilor de brad,

Ploaia cade-n repezi picuri, repezi fulgerele cad.

În castelul de pe stâncă, la fereastra solitară,

Stă pe gânduri o femeie și privește-n noapte-afară.

Al ei suflet e furtună, noapte e gândirea ei—

Astăzi ea e pusă-n rândul celor mai de jos femei!

E regina ostrogotă! Dar în turn aici e roabă;

Lacrimile-n ochii palizi îi sunt singura podoabă.

În tăcerea din odaie-i intră cruntul Teodat,

Ea se-ntoarce tristă, blândă: —"Tu-mi ești rege și bărbat.

M-ai privit întotdeauna ca pe-o piedică din cale,

Pentru ce-mi ascunzi de-a pururi taina gândurilor tale?

M-ai închis aici în lanțuri; am răbdat în chip păgân,

Și mi-am zis: El are dreptul! Mi-e bărbat și mi-e stăpân.

Mi-ai ucis pe-ntâiul sfetnic și râdeai că lumea plânge

Când de barba lui căruntă spada ți-o ștergeai de sânge.

Și-am tăcut, zicîndu-mi iarăși: El a fost supusul tău,

De-a făcut vrun rău, tu, rege, trebuie să curmi ce-i rău.

Mi-ai luat apoi copilul să-l ucizi! și-am zis: e bine!

Tu-i ești tată și ai dreptul peste fiul meu ca mine.

Dar el nu era al nostru, el era al țării-ntregi,

N-ai ucis în el un rege, ai ucis un șir de regi.

Vii, acum trimis de alții, vii să scapi și de regina,

Teodat, îți temi domnia! O s-o pierzi, a cui e vina?

Am putut să fac revoltă, ori pe-ascuns să te omor,

N-am făcut-o, că mi-e milă! Nu de tine, de popor!

Tu erai un om de luptă, fără rang și fără nume,

Eu ți-am dat coroana țării, să te fac stăpân pe-o lume.

Și-acum asta-i răsplătirea ce mi-o dai?... E tot atât!

Dacă moartea mea ți-ajută, vino, strânge-mă de gât.

Pe femeia pusă-n lanțuri n-o ucizi, că-i mișelie!

Pe regina ai tot dreptul s-o ucizi, că-ți e soție!"

Nobilă, cu ochi de flăcări, ea privește-n față-i drept,

Și, zicând, desface haina de pe tânărul ei piept.

Iar mișelul stă, se uită, dă apoi, și grabnic unda

Sângelui țâșni din rană; și-a căzut Amalasunda.

Și plecat peste cadavru, el cu ochi de idiot

A-nvârtit pumnalu-n carne să se scurgă viul tot.

A deschis apoi fereastra, și pe colțuroasa stâncă

Hohotind a-mpins cadavrul în prăpastia adâncă.

Surd vuia prin codri vântul, brazii se-ndoiau de vânt,

Urletul suna sinistru ca un urlet de mormânt.

Parcă negrele blesteme și le-amestecau haotic

Mii de glasuri, țara toată, tot poporul ostrogotic.

Teodat, tu râzi! Dar moarta cea lipsită de sicriu

Își va răscula poporul, să te sfâșie de viu!

Brâul Cosânzenii

Avea Ileana ochi de soare

Și galben păr, un lan de grâu;

Vestmânt avea țesut în floare

Și-un brâu purta pe-ncingătoare,

Cum n-a mai fost pe lume brâu.

Era de aur pe tot locul,

Un fulger pe-al ei trup încins.

El noaptea da lumini ca focul,

Și-n brâu sta fetei prins norocul

Precum e-n talismane prins.

Vrăjit era că, de-l va pierde,

Norocul ei să piară-n veci,

Nici flori mai mult să n-o dezmierde,

Să n-afle umbră-n codrul verde

Și verile să-i fie reci.

Dar Sfântul Soare ziua-ntreagă

Pândește brâul l-ar fura.

Că lui de mult i-e fata dragă,

Iar fata nu vrea să-nțeleagă,

Și el acum și-ar răzbuna!

Ea trece-n dulce nepăsare

Prin lunci cu flori și doarme-n văi,

Iar păzitor pe vânt îl are

Întreaga viață vis îi pare

Și joc își bate de flăcăi.

Dar Făt-Frumos zâmbind s-arată,

Și-n drumul lui umblând de-atunci

Simțea de-ajuns frumoasa fată

Că viața noastră nu ni-e dată

De dragul unor flori din lunci.

Din ochi albaștri de cicoare

Pe sânu-i alb de ghiocel

Curg lacrimi calde-acum! O doare,

Ei inima de drag îi moare,

Iar Făt-Frumos, vai, cum e el!

Atâta dragoste nebună!

Eu nu o simt, tu n-o-nțelegi

Visarea ta la ce ți-e bună?

Vrei s-o visăm noi împreună?

Atunci tu brâul să-l dezlegi!

Ea tremură zâmbind și geme:

Norocul meu întreg îl vrei!

Ea numai pentru brâu se teme,

Că vor afla dușmanii vreme

Să-i fure-ntr-asta brâul ei.

De ce te temi? Ne vom ascunde

În noaptea codrului umbros

Sub brazii fără grai, pe unde

Nici ochi de om nu pot pătrunde,

Nici flori cu tăinuit miros.

El zice-așa, să zică iară,

Să-i facă gândul ei ușor,

Iar gându-i se topea de pară

Și-n codru des, în zi de vară,

S-ascunde fată și fecior.

Au fost ascunși încât nici floare,

Nici ochi de om nu i-au zărit.

Dar printre crengi adormitoare

Din cer un singur ochi de soare

Căzu pe brâu și l-a răpit.

Atunci Ileana și simțește

Că-i arde plânsul în priviri;

Ea după brâu în jur privește

Ș-aprinsa-i față-ngălbenește

Că nu e brâul nicăiri.

Și cum ea varsă desperată

Un plâns amar, un cald șiroi,

Curgea din cer ploaie curată,

Iar dintre ploi lucind s-arată

Frumosul brâu stropit de ploi.

Și-n ceruri călătorul Soare

Râdea cu hohot repetat

Și prin văzduhuri plutitoare

Izbea săgeți răzbunătoare

De-a lungul brâului furat.

Vai, brâul meu! gemea copila.

Atât de mult eu l-am temut,

Dar Făt-Frumos descinsu-mi-l-a!

Și-apoi plângea, mai mare mila,

Și-n nopți apoi ea s-a pierdut.

De-atunci totuna este firea,

Dar multe nu-s din câte-au fost

Azi nu-i Ileana nicăirea,

De-abia trăiește-n pomenirea

Poveștilor cu dulce rost.

Iar Soarele-n văzduhuri pline

De zâmbetu-i cel cald de foc,

Ileano, a uitat de tine!

Dar brâul când în minte-i vine

Își bate și-azi de tine joc.

Dac-ai murit, frumoasă fată,

Furatul brâu e viu mereu:

Când plouă, vara, câteodată

Un brâu de foc pe cer s-arată,

Iar noi îi zicem curcubeu.

Dușmancele

Las ochii, mamă, las să plângă!

Tu-n leagăn tot cu mâna stângă

Mi-ai dat să sug de-aceea sânt

Nătângă!

Dar n-am pus doară jurământ,

Să merg neplânsă în mormânt!

Nu plâng că mi-e de Leana teamă;

De ciudă plâng eu numai, mamă.

Cuvintele ei nu le ieu

În samă,

Dar mi-e rușine și mi-e greu,

Că scoală satu-n capul meu.

Ea duce sfat din casă-n casă

Că n-am broboade de mătasă,

N-am șorț cu flori și dacă n-am

Ce-i pasă?

N-am mers să-i cer, aveam-n-aveam;

Și n-o să-mi meargă neam de neam.

Stă-n drum de vorbă cu vecine

Și bate-n pumni: Să mor îmi vine,

Auzi tu! Să se prindă ea

Cu mine!

Știi, ieri, la moară, ce spunea?

Că-s proastă foc și gură rea!

Și-auzi! îi umblă-n cap, tu, soră,

S-ajungă ea Lucsandrei noră!

O, meargă-i numele! N-o vezi

La horă?

Ce șorț! Nu-ți vine nici să crezi;

Fă cruce, fa, să nu-l visezi.

Nu l-aș purta nici de poruncă!

Ce poartă ea, alt om aruncă.

C-un rând de haine-o văd mergând

La muncă,

La joc și hori același rând,

Îl poartă-ntruna, și de când!

Lucsandra-i doară preuteasă,

Ea-și cată noră mai aleasă,

S-o ducă-n bunuri și-n duium

Acasă.

Ea n-a ajuns, oricum și cum,

Să-și strângă nora de pe drum.

Să-și ieie noră pe-o satană?

Că e săracă și golană;

De ce nu vine ca să-i dau

Pomană?

Nu-i casa lor în care stau

Și-n casă nici cenușă n-au!

Auzi tu, mamă, câte-mi spune?

Și-aleargă-n sat să mai adune

Și câte porecliri pe-ascuns

Îmi pune.

De-aș sta să-i dau și eu răspuns,

La câte legi am fi ajuns!

Ea-mi sare-n drum, că doară-doară

M-apuc să-i spui o vorbă-n poară;

Și dacă tac, îi vin călduri

Să moară.

Să vezi tu, mamă,-njurături!

Că ea cu mă-sa-s zece guri.

Cu gura, mă-sa bate-o gloată,

Și-i de otravă Leana toată

Mi-ar pune capul sub picior,

Să poată.

Dar lor pe plac eu n-am să mor,

Că n-am ajuns la mila lor.

De foame nu dau popii ortul!

Eu iarna singură-mi țes tortul

Și umblu și eu cum socot

Că-i portul.

De n-am mătăsuri, am ce pot,

Nici bun prea-prea, nici rău de tot.

Mă prind cu ea? Cel sfânt s-o bată!

Dar cum mă prind? Ea e bogată,

Ce haine mi-am făcut ca ea

Vrodată?

La joc mă poți oricând vedea

Cu fetele de sama mea!

Ori am vorbit cu dânsa glume?

O fac de râs și-i scot eu nume?

Ori ies, gătită-n ciuda ei,

În lume?

Îi știu eu focul ochii mei!

Lisandru e, că alta ce-i?

Dar ce? Îl țiu legat de mine?

Îl trag de mânecă? Ba bine!

El vine-așa, de dragul lui,

Când vine.

Eu nu pot ușa să i-o-ncui,

De stă prea mult, eu cum să-i spui?

Sunt eu la urmă vinovată,

Că Leana umblă ca turbată

Să-l vadă-n casa lor intrând

O dată?

Și dacă lui nu-i dă prin gând,

Ea blastemă de nu-și dă rând!

Dar poate da ea bobi cu sâta!

O fierbe ciuda pe urâta,

Că-s mai frumoasă decât ea,

Și-atâta!

Să aibă Leana-n frunte stea,

Nu-i partea ei ce-i partea mea.

Că boii-s buni, bine-i bogată;

Dar dacă pui flăcăi odată

S-aleagă dânșii cum socot

O fată:

Bogata-și pupă boii-n bot,

Îmbătrânind cu boi cu tot!

Costea

Vine Costea din război,

Și cu el vin alții doi.

Fața arsă, trupul supt,

Straiul colbuit și rupt.

Dar de multă voie bună

Sună codrii și răsună.

Cel mai tânăr-nchiotea:

—„Alelei, puicuța mea!

De m-aș mai vedea acasă,

Mire eu și tu mireasă!“

Cel mai vârstnic dintre ei:

—„Dragi bujori, copiii mei!

Știu că-mi ies mereu în drum,

Doar mă văd acum-acum!“

Doi cântau, cel mal vuia;

Costea, el tăcea, tăcea.

—„Alelei, tu Costeo, frate,

Spune-ne, ce gând te bate?“

—„Măi fărtați, nu-mi aflu rost;

Vesel eu ca voi am fost.

Mă gândeam la maica, biata,

Eu în foc, sub cruce tata—

Și deodat’ așa din drum

M-a prins jalea nu știu cum!

Voie rea să nu vă facă:

Mi-a venit, dar o să-mi treacă!“

Cei doi cântă, codru sună,

Și tustrei merg împreună.

Când ajung la moara nouă

Calea lor se face-n două.

Doi pe rîu în jos s-au dus,

Costea, el, pe rîu în sus.

Singur și pustiu ce-i malul!

Și-ndemna cu vorbe calul:

—„Zboară, murgule, cu mine!

Zboară, că să zbor îmi vine!

Tânăr ești de patru ierni,

Câmp ai larg să mi te-așterni!

Nu te-opri, fărtate drag,

Până la maicuța-n prag!“

Și cu murgul el vorbea,

Murgul treaz înțelegea.

Gândul fulgeră ca zborul,

Dar mai fulger zboară dorul,

Zboară calul rândunel—

Costea tot cu jalea-n el.

Când a fost pe la răstoace,

Ochiul stîng a prins să-i joace.

În sat Costea când intra,

Cucuvaia-n turn cânta.

Iar când a bătut la poartă,

Mâ-sa-n casă caldă-moartă!

Cât a plâns cu ochi merei

Așteptând copilul ei!

Și n-a fost nici mângăiată

De-a-l vedea măcar o dată!

Și prin noapte-n capul gol,

Costea-n mijloc de ocol.

Să-și mai stingă-n vânt afară

Capul foc și gândul pară.

El sub tunetul de tun

S-a bătut ca un nebun.

Parcă de-și iuțea el pașii,

Mai curând piereau vrăjmașii.

Și-l mâná un singur gând,

Să se-ntoarcă mai curând.

Și la ce? Pustiu și gheață!

Mă-sa-l mai ținea-n viață.

Când era sub plumbi și fum,

Numai ea! și-acum, acum?

De-ar începe iarăși toiul,

Ah, de-acum de-ar fi războiul!

Somnul codrilor

La poalele pădurii, Arnulf pe lângă foc

Stă singur. E întuneric și plin de spaime locul,

Arnulf e însă tare, și vesel arde focul.

El și-a-ncercat departe prin alte țări norocul

Cu regii, cari porniră războiul la Sfântul loc.

Așa dori Hatursa: bărbatul ei să fie

Un braț vestit în taberi și mare-n vitejie.

Și Arnulf de dragul fetei, când fata i-a jurat,

Vândutu-și-a palatul și-n taberi a plecat —

Sărac acum se-ntoarce, ci-n fapte mari bogat.

E frânt de multe drumuri, dar somnul azi îi piere;

Și focul arde vesel, e noapte și tăcere.

Dar galbenele flăcări prin codru străbătând

Ajung pe la culcușul de iederă uscată

A negrei Nopți. Și Noaptea de zare deșteptată

Încet ridică ochii, se uită-nspăimântată,

S-apropie de flăcări și-aproape-n urmă stând

Viteazului în față, ea lung la el privește,

Domol, apoi cu glasul abia-nțeles, vorbește:

„Tu cine ești, străine? De tulburi somnul meu?

Cu gândul morții-n suflet, s-alergi murind mereu,

Să n-ai de gânduri pace, cum n-am de tine eu!”

Arnulf aude glasul, voinică-i este firea

Și râde, râde-n hohot s-alunge nălucirea.

Atunci bătrânul Codru, de hohot deșteptat,

Încet deschide ochii, ca două sălcii crunte,

Iar pletele-i cu freamăt îi tremură pe frunte

Și-i tremură-n mânie sprâncenile cărunte;

El mii de brațe goale le-ntinde tremurat.

Cu glas adânc de preot din zilele bătrâne

Vorbește rar: „N-am pace de râsul tău, păgâne?

Tu somnul veciniciei sub mine să-l petreci!

Sub brazi la rădăcină tu fruntea să ți-o pleci

Să dorm și eu de-a pururi, să dormi și tu de veci!”

N-a râs acum viteazul; sta codrului în față

Cu ochiî mari și tulburi, cu sufletul de ghiață.

Și când clătește Codru pletosul cap al său,

Năvalnic dintre plete-i vuind răsare Vântul:

El vâjâie din aripi și-și flutură veștmântul

Și cântă, dar sălbatic și fără șir e cântul:

„Ce gând nebun te mână, de tulburi somnul meu?

Furtună-ți fie gândul, și moartea o furtună;

Sărac, pe căi să-ți mântui visarea ta nebună!”

Arnulf aude, sare pe cal, înfiorat

De frău, cuprinde gâtul fugarului spumat

Și-aleargă-n vânt și-n noapte năuc, și sugrumat

De gânduri troienite — și nu mai sunt în cale

Nici pietre, nici izvoare; el fulgeră la vale.

Și-n zori la poartă bate, dar poarta n-a răspuns,

Hatursa-i măritată. Pe cine cați, străine?

Arnulf ridică pumnii, s-omoare, dar pe cine?

Arnulf ar vrea să plângă, dar sânge-n ochi îi vine,

Arnulf ar vrea să țipe și n-are glas de-ajuns.

El calul și-l întoarce și drumul îi arată,

Același drum spre codru, o goană desperată!

Cu gândul morții-n suflet, cu nopțile de veci

În suflet, ca o umbră pe apă tu să treci

Sub brazi la rădăcină bolnavul cap să-l pleci!

Sărac, pe căi să-ți mântui visarea ta nebună -

Furtună-i viața toată, e moartea tot furtună?

Recrutul

Eu o las în sama ta—

Am să plec! și parcă-mi moare

Inima, se rupe-n mine!

Nu de voi, tu știi de cine!

Și mă doare,

De-aș țipa.

Omul fără de noroc

Tot cu răul se-ntâlnește—

Tu-mi ești frate dintr-o mamă,

Mă iubești! ți-o las în samă,

Mi-o păzește

Ca de foc!

Vei vedea-o pe la hori.

Să n-o lași la vino-ncoace—

Stai cu ea, ce știi tu-i spune,

Dar cu capul mi te pune

Să n-o joace

Alți feciori.

Tu s-o joci, dar mai așa!

Liniștit, cum joci pe-o soră,

Să n-o strângi prea mult la tine,

Că ea, biata, de rușine

Mai mult horă

N-ar juca.

Tu o vezi și n-o-nțelegi;

De-o cuprinzi, ea știe una:

Moartă-n brațe ți se lasă,

Dar de ciudă plânge-acasă,

Plânge-ntruna

Zile-ntregi.

Calea ei să n-o colinzi

—De-i vedea-o la fântână,

Treci și las-o-n bună pace,

Nu glumi, că ei nu-i place.

Nici de mână

Să n-o prinzi!

Ea va zice tot ce vrei;

O desmierzi și nu te vede,

O săruți și-i pare bine.

Ah, dar crede-mă pe mine

Și nu-i crede

Vorba ei!

Ce folos ai tu c-o strângi?

Simți tu că pe ea o doare?

Vezi, nici eu n-o strâng, de frică:

Ea-i atât de subțirică,

Ca pe-o floare

Poți s-o frângi.

Dac-o fi pe drum, tu treci;

Zi că ești grăbit, și-o lasă,

Să n-asculți orice să-ți spuie.

Și-un gând rău să nu te puie

Pân-acasă

S-o petreci.

Nu știi cât îi faci de rău!

Mă-sa-i rea și nu o crede,

Și-o primește de pe-afară

Cu bătăi și cu ocară,

Cât ce-o vede

C-un flăcău!

Dar te uită să știi ce-i

Pe la casa lor! De iese,

Ori de intră oarecine!

Tu să știi pe cel ce vine

Mai adese

Pe la ei!

Ea, cu părul gălbior,

Naltă, zugrăvită-ntreagă,

Când își mlădie trupșorul!

A ursit-o-n fașe dorul

De-a fi dragă

Tuturor!

De-i vedea pe cineva

Pe la ei, în fapt de seară,

Prinde-l într-adins, ca-n glumă:

Frânge-i gâtul și-l sugrumă,

Ca pe-o feară—

Nu-l cruța!

Și-apoi las’ să fie-al meu,

De-i păcat! La judecată

Eu voi merge pentru tine!

Eu dau sama! și pe mine

Să mă bată

Dumnezeu!

Poartă-i grija! Tot a mea

S-o găsesc, tot dor să-mi poarte!

Dar de nu-i păzi-o bine,

Ți-ai găsit dușman în mine,

Căci fac moarte

Pentru ea!

Carol IX

La Saint-Germain de mult s-a dat

Signal, că s-a deschis de-acum mormântul.

În sânge Noaptea și-a scăldat vestmântul,

Să-l pue giulgiu pe morți. Și spintecat

De plumbi, gemea Parisul, cum în sânge

Un laș rănit să-ntinde și să strânge

Cu răgnet svârcolind mișelu-i trup,

Când dinții lui cei plini de spumă rup

Din putreda lui rană.

Și-n vreme ce Parisul, plin

De fum, murea, nepregătit să moară,

Carol în Toullerii cânța-n vioară

Încet și plângător, un cald suspin

Ca ruga unei mame la mormântul

Copiilor. Simfonic sună cântul;

Iar ochii lui zîmbesc de-un cald fior,

Dar tot mai mult își pierd seninul lor

Strîngând în ei furtuna.

Sarcastic coardele vibrând

Sub mâna cea cu joc îndemânatic

Gemeau acum scârbos, urlau sălbatic,

Și-artistul lor urla și ci, rîzând

— „S-aduci pe Enric!” strigă el și lasă

Vioara lângă el pe-un colț de masă,

„Pe Enric, mai curând! Nu pot cânta!”

Plimbându-se grăbit, el aștepta.

Și-n urmă vine Enric.

„Ce-i asta, Sir? Aud de-un ceas

Trosniri de puști și răcnete nebune;

Eu simț miros de sânge. Rege, spune!

Și eu stau prins, de ce?” Atunci a tras

Perdelele și, deschizând fereasta,

Carol a hohotit: „Mă-ntrebi ce-i asta?

Sunt câni ce mor pe drum, sunt hughenoți;

Eu vreau să scap de ei, să piară toți

Pricepi ce-i asta Enric?”

Cu pașii largi și tremurând

Ca o moul beat de-o clipă bestială,

Carol trecea înviforat prin sală,

Și-n urmă pept la pept cu Enric stând

L-a prins de braț: „Și tu, de care lege?

Ești hughenot și tu, așa-i” — „Eu, rege?

Eu țin să cred așa cum au crezut

Părinții mei! Sunt hughenot născut

Eu n-am să mor catolic!”

„Tu crezi, ce vrei!” Și-atunci el supt

De furie: „Ce-i câne, azi să moară”

Isbi cu pumnu-n masă spre vioară,

Și-n murmur carnea pumnului a rupt;

Cald sângele-a țâșnit din lovitură —

El, de durerii, urlând a dus la gură

Sdrobitul pumn și-apoi înebunit

S-a tras doi pași năvalnici și-a țintit

În Enric carabina.

Făcând vioara scut, din cot

Alt scut făcând: „El, dă! Ai fi sdrobit-o

Cu pumnul; tot atât! De-am mântuit-o,

Sdrobește-o dar acum cu pept cu tot!”

Carol a tresărit. „Nu, nu pe tine!

Dar dă-mi un om, un om! Pe orișicine,

Vreau carne, sânge, moarte; vreau s-omor!”

Și plumb a tras în primul trecător

Pe drum de pe fereastă.

Mânia-i sângerase-n nări,

Aprinșii ochi si-au deslegat furtuna

Sălbaticei porniri, și cum e luna

Când ziua câteodată iese-n zări,

Așa era. O viperă flămândă;

Și când s-a-ntors, cu arma fumegândă

Bătu-n pământ, și ca un scos din minți,

Cu ochii-nchiși el a scrâșnit în dinți,

„Vai, du-te Enric, du-te!”

Fragment

Ea nu-i închide ușa, nu-l prinde de vestmânt,

Nu-l roagă și nu-i cade cu hohot la picioare

Să-i zică : — „Stai, iubite !" Nu cată plângătoare

În ochii lui —

Năvalnic afară bate vânt,

De-al fulgerelor vuiet văzduhurile tună,

Dar dânsul vrea să iasă prin noapte și furtună,

S-alerge fără țintä, nebun, un om pribag,

Să fugă, să se știe departe de-acest prag

AI casei locuite de cea mai rea femeie !

Nu-și ia nici ziua bună, nu-i vrednic să-i deie

Nici mâna, căci pierirea e-nchisă-n mâna ei;

Nu vrea să-i vadă ochii sălbatici și mișei!

Femeie e și dânsa ! Gândirea-i e infamă,

Înșală, și-i soție, ea minte, și e mamă !

A fost un mizerabil, efemeiat poet

Cel ce-a creat legenda lui Crist din Nazaret —

Pe-un Dumnezeu să-l nască satan ! E blasfemie

Să crezi în întruparea lui Crist dintr-o Marie !

Și dacă e să credem poeții pe cuvânt,

O dat-a fost ea numai Marie pe pământ,

Dar ea de milioane de ori e Magdalenă !

Vampir, când te iubește, și-n ura ei, hienă —

Un demon !

El năvalnic a pus picioru-n prag.

Atunci din ochii veștezi de dornicul lui drag

Tăcând a șters femeia o lacrimă cu iia.

Și el, el a vâzut-o ! Și-n pieptul lui mânia

O clipă șovăiește, rămâne-ncremenit—

Și cum deștepți din leșin pe om, când l-ai izbit

Puternic d-un perete, așa era ! Colosul

De gânduri, la privirea femeii, s-a topit!

Și galben la picioare-i s-așterne furiosul.

L-a pironit acolo un strop, un singur strop

Când n-a putut tot cerul cu-ntregul potop !

Popasul țiganilor

(după Geibel)

În noapte, sub poale de codru-nverzit,

E freamăt de glasuri, un tainic șoptit ;

Ard galbene flăcări și-n zare de foc

Vezi chipuri sinistre grămadă-ntr-un loc.

Țiganii, drumeți cei vecinici ei sânt!

Cu ochii de fulger, cu pletele-n vânt;

La Nilul cel galben departe născuți,

Ei arși sunt de soare, de vânturi bătuți

Aproape de flăcări, pe pajiște stau

Bărbații sălbatici și chiote dau,

Femeile-aleargă mâncare făcând

Și umplu paharul și-l poartă pe rând.

Ei cântece cântä și basmuri își spun

Din vremuri mai bune c-un alt cer mai bun

Bătrâna țigancă, acolo sub brazi, ,

Descântece-nvață pe negri nomazi

Și oacheșe fete se-nșirä la joc

În cerul cel magic al zärii de foc,

Răsună ghitara fierbinte și-ntins

Și jocul se-ncinge sălbatic și-aprins.

În urmă se culcă, odihnă cătând ;

Le freamătă brazii s-adoarmă curând.

În vis, exilații pământului lor

Văd Sudul, o țară, și ei un popor.

Dar zorile roșii se varsă pe cer,

Frumoasele visuri fantastice pier.

Greu scârțâie carul, ei pleacă la pas —

Dar unde ? O viață de drum și popas!

Lordul John

Se zvonise prin ziare

Că-n Irlanda e-ntr-un sat

Un bărbat grozav de tare.

Lordul John, prinzând de veste

Cine e și de-unde este,

Pleacă-n grabă ca să vadă

Dacă e adevărat.

Ca mulți lorzi de viță veche

Din întunecatul Nord,

Lordul John e-ntr-o ureche:

Fluieră pe drum și cântă

Și e cel dintâi la trântă.

Și-i voinic fără pereche

Și e cel mai tare lord.

A găsit în urmă satul;

Pe țăran el l-a găsit

Ocupat cu măturatul

Curții. Și, ochindu-l bine,

Lordul drept spre dânsul vine

Și descalică degrabă

Făr-a zice „bun sosit“.

Ș-apoi gata de luptare!

– „Tu ești Willy Spucker?“ – „Eu.“

– „Spun că ești grozav de tare

De ți-a mers cuvânt prin lume,

Eu din Londra vin anume,

Să ne punem la-ncercare.

Trântă deci cu tine vreau!“

Willy Spucker se crucește,

Simte palmele că-i ard,

Leneș târnul și-l proptește;

Scuipă-n palme și se-ntinde

Și pe lord de brâu îl prinde,

Sus o dată-l răsucește

Și-l azvârlă peste gard.

– „O să stau acum cu tine

Să mă lupt ... Mai vrei ceva?

Auzi tu, cu ce gând vine!“

Lordul John privind cu jale

Și tinându-se de șale:

– „Să-mi azvârli, te rog, creștine,

Și cel cal, să pot pleca!“

Moartea lui Fulger

În goana roibului un sol,

Cu frâu-n dinți și-n capul gol,

Răsare, crește-n zări venind,

Și zările de-abia-l cuprind,

Și-n urmă-i corbii croncănind

Aleargă stol.

El duce regelui răspuns

Din tabără. Și ține-ascuns

Sub straiul picurând de ploi

Pe cel mai bun dintre eroi

Atâta semn de la război,

Și-a fost de-ajuns!

Pe Fulger mort! Pe-un mal străin

L-a fulgerat un braț hain!

De-argint e alb frumosu-i port,

Dar roș de sânge-i albul tort,

Și pieptul gol al celui mort

De lănci e plin.

Sărmanul crai! Când l-a văzut

Și, când de-abia l-a cunoscut,

Cu vuiet s-a izbit un pas

De spaimă-n lături și-a rămas

Cu pumnii strânși, fără de glas,

Ca un pierdut.

Să-i moară Fulger? Poți sfărma

Și pe-un voinic ce cuteza

Să-nalțe dreapta lui de fier

Să prindă fulgerul din cer?

Cum pier mișeii dacă pier

Cei buni așa?

Dar mâne va mai fi pământ?

Mai fi-vor toate câte sânt!

Când n-ai de-acum să mai privești

Pe cel frumos, cum însuți ești,

De dragul cui să mai trăiești,

Tu soare sfânt?

Dar doamna! Suflet pustiit!

Cu părul alb și despletit

Prin largi iatacuri alerga,

Cu hohot lung ea blestema,

Și tot palatul plin era

De plâns cumplit.

La stat și umblet slabă ce-i!

Topiți sunt ochii viorei

De-atâta vaiet nentrerupt,

Și graiul stins și-obrazul supt

Și tot vestmântul doamnei rupt

De mâna ei!

De dorul cui și de-al cui drag,

Să-mi plângă sufletul pribeag,

Întreagă noaptea nedormind,

Ca s-aud roibii tropotind,

Să sar din pat, s-alerg în prag,

Să te cuprind!

Nu-l dau din brațe nimănui!

Închideți-mă-n groapa lui

Mă lași tu, Fulgere, să mor?

Îți lași părinții-n plâns și dor?

O, du-i cu tine, drag odor,

O, du-i, o, du-i!

Ah, mamă, tu! Ce slabă ești!

N-ai glas de vifor, să jelești;

N-ai mâini de fier, ca fier să frângi;

N-ai mări de lacrămi, mări să plângi,

Nu ești de foc, la piept să-l strângi,

Să-l încălzești!

Și tu, cel spre bătăi aprins,

Acum ești potolit și stins!

N-auzi nici trâmbițile-n văi,

Nu vezi cum sar grăbiți ai tăi

Râdeai de moarte prin bătăi,

Dar ea te-a-nvins.

Pe piept, colac de grâu de-un an,

Și-n loc de galben buzdugan,

Făclii de ceară ți-au făcut

În dreapta cea fără temut,

Și-n mâna care poartă scut

Ți-au pus un ban.

Cu făclioara, pe-unde treci,

Dai zare negrilor poteci

În noaptea negrului pustiu,

Iar banu-i vamă peste râu.

Merinde ai colac de grâu

Pe-un drum de veci.

Și-ntr-un coșciug de-argint te-au pus

Deplin armat, ca-n ceruri sus

Să fii întreg ce-ai fost mereu,

Să tremure sub pasu-ți greu

Albastrul cer, la Dumnezeu

Când vei fi dus.

Mirați și de răsuflet goi,

Văzându-ți chipul de război,

Să steie îngerii-nlemnit;

Și, orb de-al armelor sclipit,

S-alerge soarele-napoi

Spre răsărit!...

Iar când a fost la-nmormântat,

Toți morții parcă s-au sculat

Să-și plângă pe ortacul lor,

Așa era de mult popor

Venit să plângă pe-un fecior

De împărat!

Și popi, șirag, cădelnițând

Ceteau ectenii de comând

Și clopote, și plâns, și vai,

Ș-oștenii-n șir, și pas de cai,

Și sfetnici, și feciori de crai,

Și nat de rând.

Și mă-sa, biata! Cum gemea

Și blestema, și se izbea

Să sară-n groapă: L-au închis

Pe veci! Mi-a fost și mie scris

Să mă deștept plângând din vis,

Din lumea mea!

Ce urmă lasă șoimii-n zbor?

Ce urmă, peștii-n apa lor?

Să fii cât munții de voinic,

Ori cât un pumn să fii de mic,

Cărarea mea și-a tuturor

E tot nimic!

Că tot ce ești și tot ce poți,

Părere-i tot dacă socoți

De mori târziu ori mori curând,

De mori sătul, ori mori flămând,

Totuna e! Și rând pe rând

Ne ducem toți!

Eu vreau cu Fulger să rămân!

Ah, Dumnezeu, nedrept stăpân,

M-a dușmănit trăind mereu

Și-a pizmuit norocul meu!

E un păgân și Dumnezeu,

E un păgân.

De ce să cred în el de-acum?

În fața lui au toți un drum,

Ori buni, ori răi, tot un mormânt!

Nu-i nimeni drac și nimeni sfânt!

Credința-i val, iubirea vânt

Și viața fum!

Și-a fost minune ce spunea!

Grăbit poporul cruci făcea

De mila ei, și sta-ngrozit.

Și-atunci un sfetnic a venit

Și-n fața doamnei s-a oprit,

Privind la ea.

Un sfânt de-al cărui chip te temi

Abia te-aude când îl chemi:

Bătrân ca vremea, stâlp rămas,

Născut cu lumea într-un ceas,

El parcă-i viul parastas

Al altor vremi.

Și sprijin pe toiag cătând

Și-ncet cu mâna ridicând

Sprâncenele, din rostu-i rar,

Duios cuvintele răsar:

Nepoată dragă! De-n zadar

Te văd plângând.

De cum te zbuciumi, tu te stingi

Și inima din noi o frângi

Ne doare c-a fost scris așa,

Ne dori mai rău cu jalea ta:

De-aceea, doamnă, te-am ruga

Să nu mai plângi.

Pe cer când soarele-i apus,

De ce să plângi privind în sus?

Mai bine ochii-n jos să-i pleci,

Să vezi pământul pe-unde treci!

El nu e mort! Trăiește-n veci,

E numai dus.

N-am cap și chip pe toți să-i spui

Și-aș spune tot ce știu, dar cui?

Că de copil eu m-am luptat

În rând cu Volbură-mpărat

Și știu pe Crivăț cel turbat

Ca țara lui.

Ce oameni! Ce sunt cei de-acum!

Și toți s-au dus pe-același drum.

Ei și-au plinit chemarea lor

Și i-am văzut murind ușor;

N-a fost nici unul plângător,

Că viața-i fum.

Zici fum? O, nu-i adevărat.

Război e, de viteji purtat!

Viața-i datorie grea

Și lașii se-ngrozesc de ea

Să aibă tot cei lași ar vrea

Pe neluptat.

De ce să-ntrebi viața ce-i?

Așa se-ntreabă cei mișei.

Cei buni n-au vreme de gândit

La moarte și la tânguit,

Căci plânsu-i de nebuni scornit

Și de femei!

Trăiește-ți, doamnă, viața ta!

Și-a morții lege n-o căta!

Sunt crai ce schimb-a lumii sorți,

Dar dacă mor, ce grijă porți?

Mai simte-n urmă cineva

Că ei sunt morți?

Dar știu un lucru mai pe sus

De toate câte ți le-am spus:

Credința-n zilele de-apoi

E singura tărie-n noi,

Că multe-s tari cum credem noi

Și mâine nu-s!

Și-oricât de amărâți să fim

Nu-i bine să ne dezlipim

De cel ce viețile le-a dat!

O fi viața chin răbdat,

Dar una știu: ea ni s-a dat

Ca s-o trăim!

Ea n-a mai plâns, pierdut privea

La sfetnic, lung, dar nu-l vedea

Și n-a mai înțeles ce-a zis

Și nu vedea cum au închis

Sicriul alb era un vis

Și ea-l trăia.

Senini de plânset ochii ei,

Vedea bărbați, vedea femei,

Cu spaimă mută-n jur privea.

Din mult nimic nu-nțelegea;

Și să muncea să știe ce-i.

Și nu putea.

I-a fulgerat deodată-n gând

Să râdă, căci vedea plângând

O lume-ntreagă-n rugăciuni.

În fața unei gropi s-aduni

Atâta lume de nebuni!

Să mori râzând...

Și clopotele-n limba lor

Plângeau cu glas tânguitor;

Și-adânc, din bubuitul frânt

Al bulgărilor de pământ,

Vorbea un glas, un cântec sfânt

Și nălțător:

Nu cerceta aceste legi,

Că ești nebun când le-nțelegi!

Din codru rupi o rămurea,

Ce-i pasă codrului de ea!

Ce-i pasă unei lumi întregi

De moartea mea!

Un cântec barbar

Voi lași dătători de porunci,

Mai râdeți! Nevolnică turmă,

Mai râdeți, că-i râsul din urmă!

S-apropie ziua! Și-atunci

Vedea-veți, sălbateci barbari,

Câmpiile voastre-necate

De vuietul multor armate,

Ca vuietul apelor mari -

Veni-vom ca-n ziua de-apoi;

Va plânge cu hohote zarea

De cară, de cai, de strigarea

Mulțimii pornite spre voi!

Ieși-vor din negru pămînt,

În zale de-argint cavalerii,

Puternici ca grindina verii,

Și roibii cu nările-n vant

Vor trece-n sălbatec galop

Spre Roma! Și miei vor fi leii,

Fugi-vor de spaimă mișeii

Cuprinși de pornitul potop

Spre Roma! Călcînd pe cohorți

Răzbi-ți-vom colosul de-aproape

Și nu va mai fi cine să-ngroape

Mulțimea cea mare de morți!

Din Istru vom face pârâu,

Să-l umpli, romane, cu sânge,

Cu lacrimi pe care le-or plânge

Nevestele neamului tău!

Și nu vei putea să mai pui

În șiruri înfrânta-ți armată,

Și-om face să fie odată

Toți corbii și lupii sătui!

Căci vultur să fii, un colos,

Cu aripi de repezi furtune

Și cuibul în cer de l-ai pune,

De-acolo noi da-te-vom jos!

Ce-i viu sfâșia-vom în dinți;

Aprinde-vom templele tale;

Vom naște pustiul în cale;

Vom face pe-ai voștri părinți

S-ascundă trufașul lor chip

În togă, plângând de rușine,

I-om trece sub furci caudine,

I-om pune cu fruntea-n nisip.

Si fără de milă, călăi,

În fașe strivi-vom poporul,

Și mândri vom pune piciorul

Pe gâtu-mpăraților tăi!

Vom face cât cerul de nalt

Mormanul cadavrelor crunte

Și munte vom pune pe munte

Și cerului da-vom asalt.

Pe-al vostru Zalmoxe-pigmeu

L-om prinde de barbă-nhățându-l,

Cu tronu-i cu tot răsturnându-l

Din cer, căci acel Dumnezeu

Ce lasă pe-al vostru pământ

Să crească atâta urgie,

Acela nu poate să fie

Nici mare, nici tare, nici sfânt.

Ah, dac-am putea măsura

Pe cât ni-e de plină măsura,

Vedea-vei ce multă ni-e ura,

În ziua din urmă a ta!

Că dacă voi toti ati muri

De spaimele morții nainte

De-al nostru sosit, din morminte

V-am scoate de-oriunde veți fi!

Și răzbunătoarelor sorți

Le-am face cu palma dreptate,

Căci fețele voastre le-am bate,

Scuipându-ți pe fiii tăi morți!

Gazel

Picurii cu strop de strop

Fac al mărilor potop—

Zilnic câte-un spic adună

Și-n curând tu ai un snop.

Mergi încet și las’ s-alerge

Alții cât or vrea-n galop.

Fii stejar, să crești în lături,

Nu înalt și slab, un plop.

Nu uita trăind de corbul

Și de vulpea lui Esop.

Dacă ești cinstit, n-ai teamă

De dușman, de-ar fi ciclop.

Fă cât poți, și las’ să râdă

Cei ce sar viața-n hop.

Iar de n-are scop viața,

Fă să aibă clipa scop.

Păstorița

Umbre mari răsar pe cale,

Ziua moare după culmi;

De pe coastă, pe sub ulmi,

Se scoboară mieii-n vale.

Obosit și blând popor!

Și cântând, pășește-agale

O copilă-n urma lor.

Noapte bună, soare sfânt,

Până mâine! Noapte bună!

Mâine iar vom fi-mpreună,

Tu să râzi și eu să cânt.

Mâine până-n zori te scoală,

Adă flori de-argint în poală

Și le-așterne pe pământ!

Și, murind, întinerește

Soarele de dragul ei,

Și-o cunună de scântei

El prin păr i le-mpletește:

Mâine dacă n-oi veni.

Păru-n apă ți-l privește,

Dor de mine de-ți va fi!

Și-i va fi de soare dor!

Mâine blonda păstoriță,

Despletind a ei cosiță

Toată ziua la izvor,

Va privi cu drag la plete

Pline de-aur ce i-l dete

Soarele ascuns sub nor.

Jertfele împăcării

I

În negura pădurii castelul îngrădit

Cu șanțuri uriașe stă trist, mucigăit,

Și numai câteodată în jurul său revine

Mișcarea vieții calde, când paveze quirine

Răsar de după ziduri — de două ori pe an.

Atunci legionarii colosului roman

Ies grabnici ca furtuna și tari ca răzbunarea,

Dar nu le simți nici pasul, nici nu le-auzi strigarea,

Se-mprăștie deodată și iar s-adună des

Și pier în crâng. Se joacă ? Dar iată-i! Dânșii ies

Mai mulți! Erau o sută și-acum ei sunt o mie,

Mai iuți și mai năvalnici, mai plini de vijelie.

S-amestecă, s-aruncă popor peste popor !

Ies fulgere din suliți, dar sulițele mor

Zdrobite de pieptarul puternicelor zale ;

Ajung acum la piepturi, cu pumnii-și fac ei cale

Prin șiruri teutone : nici țipete de guri,

Nici tropot nu s-aude ! Vezi numai izbituri

De pumn, mișcare mută de braț și de secure.

Și-n muta zvârcolire, ei intră în pădure

Așa-ncleștați : și codrii iau flacără acum.

Și ei se luptă-n flăcări, s-azvârl, se-neacă-n fum,

Iar brazii cad pe dânșii aprinși, se prăbușește

În capul lor tot codrul, dar nimeni nu gândește

La fugă — două neamuri aprinse de un gând :

Din doi protivnici unul să piară mai curând.

II

De mult, de când e Tibull prefect peste cohorți

E liniște. Stau moarte zăvoarele pe porți

Și nu mai sar oștenii desculți din așternuturi

Să piardă-n miezul nopții puternicele scuturi.

Păreau și teutonii de lupte-acum sătui,

Căci Aripert trimese de mult solia lui

La Tibull pentru pace. Și toate-au fost de bine ;

De-atunci traiesc frățește oștirile vecine.

III

—„Când stai în pragul casei, e soarele în prag !

Când treci visând prin noaptea pădurilor de fag,

Reverși lumina-n noaptea dumbrăvilor ca luna ;

Oh, cât ești de frumoasă, tu nu pricepi, Hiltruna !

Când treci în zori pe colnic în albul tău veșmânt,

Cu ochii mari și-albaștri, cu părul dat în vânt,

Tu-n iernile vieței eș ti zi de primăvară !

Sălbatico ! Mă doare, când știu că ești barbară

lubești pădurea numai; cu ochii tăi frumoși

Tu vreai să-mbeți, copilă, bărbații-ntunecoși

Cu plete lungi pe umeri, cu bărbi ce te-nspăimântă

Puternici ca mânia pe care ei o cântă

Cu glasuri răgușite, când pleacă la război!

De ce zâmbești ? Aruncă cununile de foi

Și pune diademă pe fruntea ta senină !

Ce-ți. pasă dac-ai noștri la alte legi se-nchină !

O, de-ai vedea tu Roma cu turnurile ei,

Cu lume și lumină, cu roiuri de femei

Frumoase ; și-ntre ele ca draga mea nici una,

Ca fata cea frumoasă din codru, ca Hiltruna !"

Ca un copil ce-ascultă povești cu sori apuși,

Așa-l ascultă fata cu ochii mari și duși.

Ea tremurä și-n ochii lui Tibull lung prive§te ;

Ar vrea să zic-o vorbă, n-o zice și rosește,

Ea simte că-i străină și neamul ei barbar !

Ah, ce frumoase vorbe din rostul lui răsar ;

El e roman, e nobil, deprins la vitejie !

Nici un bărbat din neamul lui Aripert nu știe

Să-i spună ei cuvinte așa de dragi ca el.

În urmă ea zâmbește : — „Ah, nu, că e mișel

Un suflet când își uitä pe-ai säi! Și mă-nfioară

De fulger să m-apropiu, căci fulgerul omoară !

O, lasă-mă !" și fuge prin desetul de fagi,

Dar parcă-i vin alături cuvintele lui dragi.

IV

În zori de zi străjerul vestește pe-un sträin.

E Aripert, e domnul pădurilor. — „Eu vin

Să te poftesc, romane, la zilele serbării !"

Noi mâine-aprindem focul sub jertfele-mpăcării !"

Și-a stat pe gânduri Tibull și n-a fost învoit !"

— „Te rog pentru Hiltruna. Ea singur-a dorit !"

Hiltruna cea frumoasä din codri ! Visätoarea !

— Așteaptă-mă Ariperte! Gătește-ți sărbătoarea !"

V

„Nimic nu-i mai puternic în om ca slăbiciunea !

Și slab ce ești tu, Tibull, s-asculți de rugăciunea

Femeilor ! Barbarii au rele gânduri, cred !"

Dar nu-1 ascultă Tibull ; și-a doua zi purced

Din zori centurionii spre sihlele barbare,

Ei și-au ascuns cuțite sub albele pieptare

De za — puternici marturi ai apărării lor,

De-ar vrea să-i năvălească sălbaticul popor —

Și-n codri ei lăsat-au, de-ar fi vro mișelie,

Cu opt centurii Quintus pe-aproape să se ție.

VI

Acolo fete blonde cu ochii de azur

Cântau sinistre cânturi de luptă, și-mprejur

Flăcăi înalți, sălbatici, jucau cu vuiet mare

Războinicele jocuri a ginților barbare.

Pe lavițe-așternute cu albe piei de ied

Bărbați stau în șiruri, iar cupele cu mied

Oprite lung la gură trec vesele și-ntruna,

Din om în om. Iar astăzi paharnic e Hiltruna,

Copila cea frumoasă, că-i vechiul obicei

Al neamului, paharul la zile mari să-l bei

Turnat de cea mai dragă fecioară ce e-n casă.

Tibull în fruntea mesei, și-ai săi pe lângă masă,

Cu Aripert, aleargă cu ochii însoțind

Mișcările de fulger a celor ce se prind

Mereu mai mulți la horă — sălbatic este jocul

Și tot mai mult Hiltruna cu mied hrănește focul.

VII

—„E cald aici, romane ; afara-i cer senin" —

Afară miedul curge mai vesel și mai plin

În cupele făcute din coarne-ncăpătoare

De bou ; aici sub codru, pe pajiștea cu soare,

Se prind la joc neveste : de ochii lor frumoși

De două ori se-mbată bărbații-ntunecoși

Ai codrilor. E vuiet, e chiot și strigare.

Și hora lor se-ntinde sălbatică și mare.

VIII

Deodată cântul tace. Ca scoase din pământ

Răsar pumnale-n mâna barbarilor. Un vânt

Când trece prin frunzișul tomnatic al pădurii

Asemeni e suflării sălbatice a gurii

Acestui mult amestec de oameni, cari grăbiți

Se apără și-atacă, de jocuri obosiți

Și beți de vin — mulțime de vulturi la o pradă

Puțină — se-ncleștează și zece cad grămadă

Pe-un singur om al Romei, se sfâșie mușcând

Cu dinții, se sugrumă, și-n sângele curgând

Șiroaie mari înoată zburați dintr-o izbire

Și ochi și dinți și creieri. —

La-ntâia lor pornire

Spre Tibull vin o sutä. Hiltruna vine drep

Spre ei și îl cuprinde puternic peste piept

Cu brațele-amândouă. — „lubite, nu te teme,

Te apără Hiltruna !" Și strâns de fată gerne

Puternicul, s-azvârle, căci e ținut pe loc

Și mâinile-i sunt prinse de fată. — „Ai noroc

Să mori la mine-n brațe ! Vezi, fruntea-mi e senină,

Ce-ți pasă dac-ai noștri la alte legi se-nchină ?"

El vrea să se desprindă și urlă, e turbat.

— „Ah, până când toporul nu-1 văd adânc intrat

În pieptul tău de fiară, eu nu te las, romane !

Lovit se simte Tibull de multe buzdugane

Și sângele-i țâșnește din calde tăieturi:

Atunci cu nebunia supremei izbituri

Se scutură, de fată abia se mântuiește ;

El prinde pe Hiltruna de mijloc și-o izbește

De-un brad — ea cade moartă cu blondul cap zdrobit,

Și cade-apoi și dânsul de rane-acoperit,

Nedând măcar cu pumnul un semn de apărare,

Dar a putut să geamă din ultima suflare

Un semn știut de bucium.

IX

Și semnul a intrat

Prin codri ca un țipăt, și codrii s-au mișcat.

Atunci cu pas de vifor din negura pădurii

Năvalnic iese Quintus cu cele opt centurii

X

A fost o luptă scurtă ; tot pumnul un omor.

Dar gloatele barbare cu Aripert al lor

Primeau puteri întruna din gloate sositoare.

Atât de slabă-n număr, puterea oștitoare

A Romei în clipita dintâi a atacat,

Și ea mergea-nainte ; izbit-apoi a stat,

Pe loc strângându-și șirul. În urmă șovăiește,

Se apără, se-ndeasă, dar fierul o rărește,

Și-n zid, format din piepturi, puterea-și face porți,

Încet-încet, romanii, ducând pe-ai lor ce-i morți

La mijloc, intră-n codri și iau acum cărarea

Spre șanțuri. Și din urmă, din față răzbunarea

Barbarilor izbește pe cei puțini, mai des,

Mai tare. Și din codrii barbarilor când ies,

Se văd o mână mică romanii, plini de rane,

Se târâie pe șesul castelelor romane

Goniți mereu. O sută, optzeci au mai rămas

Și mai rămân dintr-înșii la fiecare pas

Pe câmpi oșteni de-ai Romei. Câmpia geme cruntă,

Ei se retrag întruna, și viforul înfruntă,

Și morți de jumătate, ciuntiți îngrozitor,

Ajung în faptul serii în sanțurile lor.

Prahova

Din pământ, din locuința

Mamei tale, ieși zâmbind,

Prahova! Și stai mirată

Și te tremură dorința

Să vezi lumea cu lumină!

Inima de plâns ți-e plină;

Ochii tăi spre soare cată

Și-ai tăi ochi mai vii s-aprind.

În pământ cât e de rece

Și-n pământ nu vezi nimic

Nu te mai întoarce-acasă!

Eu pe drum te voi petrece

Cu povești și cu povețe,

Voi cânta a ta frumsețe!

Lasă lumea ta, o lasă,

Tu frumoasă, eu voinic!

Vino-ncet pe-aici, iubită!

Adă mâna, să nu cazi

Peste pietrele din cale!

Tu tresari de fericită

Și-mbătată de viață;

Soarele-ți răsare-n față

Haid-acum fugind la vale

Printre șoptitorii brazi.

Ce frumos se-mbracă dealul

Cu flori roșii pe-unde treci!

Îți întâmpină sosirea

Munții ce despart Ardealul,

Codrii vechi și plini de noapte,

Luncile cu mii de șoapte.

Râzi cu hohot la privirea

Neguroșilor Buceci?

Uite-acum cât ești de mare,

Uite ce frumoasă ești!

Tu, sălbatico-ntre fete,

Iată sate-acum în zare,

Prahova, să fii cuminte!

Ține cumpăt la cuvinte,

Stăi și pune-ți flori în plete,

Mai frumos să te gătești.

Potrivește-ți părul bine;

Strânge mijlocelul tău,

Pieptul plin ca să-ți răsară!

S-or uita flăcăi la tine,

Și copile tinerele:

Să vorbești frumos cu ele,

Să nu-ți scoată vorbă-n țară

Că tu ești crescută rău!

Iată satul! E Azuga.

Tu auzi acum întâi

Dulce vuiet de vioară

Haid,-iubito, haid cu fuga,

Să jucăm și noi chindia!

Cum te-aprinde veselia

Și cum joci tu de ușoară,

Și-ai voi să tot rămâi!

Dar te mână-n lume dorul

Să vezi lumea! Și tu fugi

Și te pierzi visând cu gândul.

Veselă-ți mlădii trupșorul

Și la brâu pui flori de viță,

Flori de crâng pui în cosiță

Și pe-alesul tău visându-l

Treci prin văi, cu blânde rugi.

Dar auzi! E plin pământul

De răsunete! Pe loc

Un balaur cât un munte

Vine-nfiorat ca vântul

Cu o sută de picioare

Cu mugiri șuierătoare,

Și-i c-un ochi de foc în frunte

Și pe nări el varsă foc!

Prahova năvalnic sare,

Neștiind aceasta ce-i.

Pletele-i rămân răzlețe,

Ochii plini de spaimă-i are

Și cu pieptul gol s-aruncă

Peste liniștita luncă

Părul ei sunt valuri crețe,

Spuma albă-i pieptul ei!

Te-ai speriat, frumoasă fată,

Galbenă ce te-ai făcut!

A fost tren, n-a fost balaur!

Plângi acum și, rușinată,

Pieptul plin, vădita taină,

Ți-l ascunzi sub larga haină

Și dai părului de aur

Tot repaosul pierdut.

Dar tu uiți curând! Și iară

Salți pe netedele lunci,

Și cu râsuri repetate,

Veselă din cale-afară,

Iai câmpiile de-a latul,

Și când vezi deoparte satul

Bați în palme și pe spate

Capul gingaș ți-l arunci.

Iat-o! Pe sub râpi înalte,

Ea cu hohote adânci

Fuge, parcă-i urmărită;

Strânge pieptul să nu-i salte

Și pe după stânci dispare

Și târziu, departe-n zare,

Leneșă și obosită,

Iese iar de după stânci.

Câteodată, mânioasă,

Spumegând la cotituri,

Te azvârli vuind la vale

Dar așa ești mai frumoasă!

Ochii negri ți-i întuneci;

Și sălbatică aluneci;

De-al tău vuiet gem în cale

Luniștitele păduri.

Stai! Tu simți un tremur rece!

Caraimanul, până-n nori,

Stă pândind în cap să-ți cadă

Pe sub el dacă vei trece!

Uite, parcă-l mișcă vântul!

Să ne-ajute Domnul sfântul!

Uite-acum, să nu ne vadă

Am scăpat! dar ce fiori!

Dar de ce-ți astâmperi pasul?

Prahova, de ce te miri?

De ce vezi, îți moare mintea

Și-ți întinerește glasul

Iată, vilele răzlețe

Cu ciudate turnulețe!

Tu te-nchini pe dinaintea

Învechitei mânăstiri.

Vezi castelul în lumină;

Brazi trăsniți pe dânsul cad.

Și sub codru, visătoare,

Trece-n gânduri o regină

Palidă e Carmen Sylva!

Al ei nume pomeni-l-va

Codru-n veci, c-a fost sub soare

Doamna codrilor de brad.

Să plecăm, frumoasă fată,

Să plecăm, că zăbovim!

Iată, Prahovița-n vale,

Ca și tine-o alintată,

Pribegind cu doru-i volnic!

Iată. Câmpina pe colnic,

Și Doftana-ți iese-n cale

Și noi tot călătorim.

Și-acum trenul când mai vine

Nu te temi! Cu el în pas

Fugi alături, salți nebună,

Râzi de el, și el de tine!

El ușor și tu ușoară

Dar el zboară, zboară, zboară,

Și prin văi departe sună

Batjocoritoru-i glas.

Dar ce ai, frumoasă fată,

De ce-ți bate pieptul des?

Prahova, după movilă

Pentru ce te-oprești mirată

Și pleci ochii? Colo-n zare

Un flăcău frumos răsare,

E Teleajenul, copilă,

Simți că este-al tău ales.

Semne el cu mâna-ți face;

Tu roșești râzând mereu,

Și râzând te-neacă plânsul.

Prahova, te las în pace!

Nu mai ceri a mea-nsoțire,

Te-am adus până la mire:

Mână-n mână tu cu dânsul

Să plecați cu Dumnezeu!

La pârâu

Venea pe deal, voios cântând

Flăcăul;

Pe-un umărcoasa legănând,

Venea fără nici un gând

Flăcăul;

Dar iată-n drum îl află râul,

În drum, în drum, dar ce-i în drum?

Pârâul;

Așa de lat și chiar acum!

Dincolo câmp și lan și flori,

Ei, cată!

Și doine și secerători;

Pârâu-i lat, și să nu mori?

Ei, cată!

Și-n grâu, ei, bată-mi-l să-l bată!

În grâu, în grâu? Dar ce-i în grâu?

O fată -

Inoată-n spice până-n brâu.

„Să n-ai, Catrino, zi de rău!“

Ea tace.

„Ei, iacă naiba de pârău,

Mi-l puse focu-n drumul tău!“

Ea tace.

Deloc o vorbă! Sa preface.

Deloc, deloc, de ce deloc?

Că-i place

Și vrea de el să-și bată joc.

„Ai, fă, copii acasă mulți?

Ei, iaca!

Nu vii, urâto, nu m-asculți?

De dragul tău să mă desculți?

Ei, iaca!

Mai bine plec!“ Și dânsul pleacă.

Dar ea? Dar ea? Ce-și zice ea?

Să treacă!

Să facă-n urmă cum o vrea!

Văzându-l, însă, c-a plecat,

Ea-și pune

Deoparte snopul: -„M-ai chemat?“

El mâna peste ochi mirat

Și-o pune.

-„Să-ți spun ceva! Cuvinte bune!“

-„Să spui, să spui! dar ce să spui?

Ei, spune!

Dar iute, vezi, că vreme nu-i!“

-„Haid', treci pârâul! Ce te-ntreci,

Catrino!“

-„Nu vreau, auzi! De ce nu pleci?“

-„Dar nu-i cat Oltul, poți să-l treci

Catrino!“

-„Vecine, nu!“ -„Ba da, vecino!

Nu vreai? Nu vreai? De ce nu vreai?

Haid' vino!

De-atunci și peste mări treceai.“

„Ei, iaca, viu! Dar de nu-mi spui

Vro veste,

Zi bună între noi de-azi nu-i!“

Știa doar fata felul lui!

Vro veste,

De unde-o iei, dacă nu este?

Apoi, apoi? Ce-a fost apoi?

Poveste -

Tot eu să spun? Ghiciți și voi.

Fresco-ritornele

1

Viața mea de mult s-a stins și-am îngropat-o.

Sunt beat de cad în gropi, și-a cui e vina ?

A obrăjorilor cei cu gropiți, șireato !

2

Ea sta, cu sânul plin de pere, la fântână —

Și ea mi-a dat s-aleg pe plac din sân o pară.

Și m-am trezit că-mi dă deodată peste mână !

3

Pe punte-am sărutat mai ieri o fată,

Și-acum au dat sătenii jalbă la prefectul,

Că fetele stau cârd pe punte ziua toată !

4

Psaltirea popii o sărut, dar aș lăsa-o,

Sărut și mâna preotesei, și-aș lăsa-o,

Pe fata popii n-o sărut, și-aș săruta-o!

5

Cu ochi frumoși, cu piept rotund, așa zglobie,

Tu, Doamne, ai fäcut-o numai ca să mintă

Și numai ca să-mi faci necazuri mie !

6

Pendru drăguțe ne-am certat vro trei la coasă, —

Din ceartă m-am ales cu părul smuls și mâna ruptă,

Da-ncalte a rămas că-a mea e mai frumoasă !

7

Cu șorțu-n brâu, cu mâna-n șold, ea, cea șireată,

Stă-n drum, anume ca s-o văd, să-mi facă-n ciudă —

De-ar fi ce-ar fi, tu azi nu-mi scapi nesărutată !

8

Îi plac poveștile, încet și la ureche,

Și ce-i spui nou ! Dac-o sărut fără poveste,

E veșnic nouă pentru noi povestea veche.

9

Ei, vezi cum ești ! În prag la noi te-am prins de mână,

Și-am vrut să te cuprind, și pentru-atâta lucru

Ai plâns și n-ai venit la noi o săptămână !

10

De când eram noi mici, mi-ai fost ca soră,

Și prietenă mi-ai fost de când ești fată mare,

Iar mama vrea d-acum să-i fi, drăguță, noră !

11

Eu am de mult scriptura mea și-mi țin scriptura :

Gurița fetelor cu sărutări s-astupă,

Băieților eu le astup cu pumnul gura !

12

Vorbim răstit și ne-ngânăm răspunsul,

Și-n sat cred toți că asta-i vrajbă veche,

Iar seara noi ne sarutăm pe-ascunsul !

13

Ușor te nalți, când te-ai deprins să birui greul —

Cei răi mă-njură ! Nu știu ei ce știu copiii ?

Pe cât smâncești, pe-atât de sus se nalța zmeul

14

Ea râde-n plânsul meu ! Dar ea atâta știe !

Eu știu : Mi-e dragă, și n-aș vrea să-mi fie dragă,

Dar dragă dacă nu mi-ar fi, aș vrea să-mi fie !

15

Ieri ne-am certat! Și mi-e necaz că uit prea iute —

Azi, după ce m-a sărutat, mi-am dat de seamă

Că ieri jurai să nu-l mai las să mă sărute !

16

E galben soarele sub nor, și-i galben lanul

Prin care treci tu, cea cu galbene cosițe —

Știi tu de ce-am îngălbenit și eu sărmanul ?

17

Mai sfântă-i dragostea decât orice psaltire —

Când ai drăguță, ești cu ea mai sfânt în cârciumă

Decât fără de ea pe prag de mănăstire !

18

Eu om cu minte n-am văzut, să nu sfârșească

Nebun, când a iubit, dar drept e și aceea

Că om cu minte n-am văzut să nu iubească !

19

Eu am drăguțe multe-n sat, dar nici o fată

N-a zis că-i bine s-o sărut și să-i țin drumul,

Dar nici că-i bine când o las nesărutată.

Vara

Priveam fără de țintă-n sus

Într-o sălbatică splendoare

Vedeam Ceahlăul la apus,

Departe-n zări albastre dus,

Un uriaș cu fruntea-n soare,

De pază țării noastre pus.

Și ca o taină călătoare,

Un nor cu muntele vecin

Plutea-ntr-acest imens senin

Și n-avea aripi să mai zboare!

Și tot văzduhul era plin

De cântece ciripitoare.

Privirile de farmec bete

Mi le-am întors către pământ

Iar spicele jucau în vânt,

Ca-n horă dup-un vesel cânt

Copilele cu blonde plete,

Când saltă largul lor vestmânt.

În lan erau feciori și fete,

Și ei cântau o doină-n cor.

Juca viața-n ochii lor

Și vântul le juca prin plete.

Miei albi fugeau către izvor

Și grauri suri zburau în cete.

Cât de frumoasă te-ai gătit,

Naturo, tu! Ca o virgină

Cu umblet drag, cu chip iubit!

Aș vrea să plâng de fericit,

Că simt suflarea ta divină,

Că pot să văd ce-ai plăsmuit!

Mi-e inima de lacrimi plină,

Că-n ea s-au îngropat mereu

Ai mei, și-o să mă-ngrop și eu!

O mare e, dar mare lină

Natură, în mormântul meu,

E totul cald, că e lumină!

Nedumerire

Cât de rău ești, Doamne, Doamne!

Tu mă-ntrebi grăbit și-aprins,

Dacă te-am iubit vreodată?

Ce-i cu tine? Ce te-a prins?

Dac-aș ști, eu ți-aș răspunde;

Cum să știu, că n-am de unde!

Eu la asta niciodată

N-am gândit cu dinadins.

Tu mă știi. Eu râd într-una,

Numai de glumit mă țiu -

Ei, dar când mă-ntrebi de-acestea

Parc-aș vrea să nu mai fiu!

Lumea de dureri e plină,

Calea vieții mi-e străină;

Tot așa-mi vorbește mama,

Iar eu, biata, ce să știu?

Eu cu drag te văd la horă,

Ochii tăi și toate-mi plac;

Orice-mi zici tu, nu mă supăr,

Și cu orice faci, mă-mpac.

Dar să stăm târziu în noapte

Tăinuind iubirea-n șoapte

Și să te sărut — ei, asta!

N-am putere să o fac!

Nu mi-am dat anume seama

Niciodată, viața ce-i!

De-mi zici «dragă», râd cu hohot,

Ascunzând obrajii mei.

Tu te superi dintr-o dată,

Mă faci proastă și-ngâmfată,

M-ameninți, c-o rupi cu mine -

Rău ce ești! și multe vrei!

O, de m-ai lăsa vreodată,

De-ai fugi și m-ai lăsa,

Din grădina maicii tale

Eu o floare mi-aș fura

Și-aș purta-o-n sân, o cruce!

Când s-ar veștezi, m-aș duce

Să te fur apoi pe tine;

Nimănui nu te-aș mai da!

Mai așteaptă! Cui dai biruri,

Dac-aștepți ce ți-e iubit?

Să zic da, nu-mi vine bine

Până când nu m-am gândit;

Să zic nu? Aș zice toate,

Numai asta nu se poate;

Parc-aș plânge viața toată

Dac-aș ști, că te-am mâhnit.

Ei, acum ghicește singur

De te am eu drag ori nu?

Să mi-o spui de altă dată,

C-aș roși, să-mi spui acu -

Cumpănește bine toate,

Până mâine te socoate;

Și de vei ghici, tu-mi spune,

Și voi zice cum zici tu!

Politică

– Domnule, mai trebuie materie, îmi zice tipograful.

– Multă?

– Multă.

– Bine, așteaptă.

Poftim - zic eu în gându-mi - poftim de scrie mofturi fără inspirație. A! de ce n-am avut bunul gând să scoatem un ziar politic grav, în loc de Moftul ăsta! Ce abundentă materie! Ce comodă viață! și ce onoare! Ce satisfacție morală! Un redactor grav, al unei gazete grave - asta este o situație socială înaltă... Dar niște moftangii!

Da, dar avem satisfacția că...

– Domnule, mă-ntrerupe zețarul, să mai aștept?

– Da, să mai aștepți, și dacă asta te ostenește prea mult, fii bun și dă-mi o idee, o inspirație... Ce rubrică lipsește?

– „Politica".

– „Politica"? așteaptă... Mă execut la moment!

Și încep să scriu și dau filă cu filă pe nerăsuflate acestui monstru de zețar, care se hrănește cu manuscris... Brrr! murdară hrană!

Legea maximului

Destul!

Națiunea este sătulă de turpitudinile, mișeliile, jaful, corupțiunea, infamia, trădarea intereselor ei celor mai sacre, de cruzimea, cinismul, sfruntarea, ticăloșia și scârba acestui regim poreclit conservator, regim vitreg și căzut, corupt și corupător, infam și infamant. Națiunea e sătulă: Destul!

Ce vor oamenii-strigoi, ieșiți din tenebrele reacțiunii la lumina zilei? Ce vor aceste fantome plămădite din rachiu, spirt, basamac, ciomag, chinoros și sânge?

Vor oare să arunce țara pe calea desperării, pe calea deznădejdii, pe calea exasperării, pe calea celor mai extreme mijloace de rezistență? O vor aceasta? să ne spună.

Până atunci le zicem încă o dată: destul - Națiunea este sătulă de faptele voastre!

*

– Dar bine, domnule - zice zețarul, venind cu corectura - ăsta este un articol de opoziție, și mi se pare că Moftul nu e ziar opozant; ați făcut poate greșală.

– Tovarășe - răspund eu ca un adevărat socialist - ai dreptate; am făcut o greșală pe care trebuie s-o repar. Mergi și culege și aceasta:

Legea maximului

Domnii colectiviști sunt incorijibili și imposibili.

După ce Națiunea, sătulă de turpitudinile, mișeliile, jaful, corupțiunea, infamia, trădarea intereselor ei celor mai sacre, de cruzimea, cinismul, sfruntarea, ticăloșia și scârba acelui regim poreclit colectivist, regim vitreg și căzut, corupt și corupător, infam și infamant, după ce Națiunea sătulă le-a strigat destul! ce mai vor oamenii ieșiți din tenebrele demagogiei la lumina zilii? Ce vor aceste fantome plămădite din rachiu, spirt, basamac, ciomag, tibișir și sânge?

Vor oare să împingă pe guvern la măsuri desperate, deznădăjduite, exasperate, pe calea celor mai extreme măsuri pentru apărarea ordinii? O vor aceasta? să ne-o spună.

Până atunci, le zicem încă o dată, destul... Națiunea este sătulă de frazele voastre!

*

– Domnule, mai trebuie materie.

– Să se usuce cerneala aceluia ce a pronunțat aceste cuvinte! Mai trebuie! mai trebuie! strig eu exasperat. Dar crezi tu, tovarășe, că mintea mea este o fântână nesecată? Ți-am dat două articole de fond, de vederi și de forme așa de deosibite, și tot ți se pare că nu-i de ajuns!... Cât mai trebuie?

– O bucată mică.

– Așteaptă:

Legea maximului

Întrebăm pi Lascar Catargi, racul din Menajeria regală, pănă cănd cu enfamiile? Pănă cănd, călcănd peste cuvântul de onoare ce m-a tradat când mi l-o spus în ședința solemnă pi care s-o giurat la Ieși cu opoziția unită, care guvernul o fost combătut din cauza enfamiilor, că Shylockul încoronat, papistașul catolic împreună cunepoțelul seu nu vor mai capata nouă domenii, sau daca o mințit atunci, să vină să ne spună acuma ca să știe publicul, să știe țara cu ce ramolit bătrân avem a face!

Voi stigmatiza...

*

– E destul atâta, mă-ntrerupe zețarul.

– Crez și eu! numai eu știu cât am muncit.

Un basm

"Va veni să vă cuprindă

Un flăcău cu negre plete

Și frumos cum nimeni nu-i;

Voi fugiți să nu vă prindă!

Ușa s-o-ncuiați la tindă,

Că, de vă sărută, fete,

Veți muri de dragul lui!"

Și-a venit flăcăul, cică,

Un voinic cum altul nu e!

Și trei fete de-mpărat

Grabnic s-au ascuns de frică,

Numai fata cea mai mică

N-a putut grăbit să-ncuie,

Și-a rămas la sărutat.

De-a murit, eu nu țiu minte.

Acest basm mi-l spuse mama

Adormindu-mă, de mult!

Și-i mult basm de-aci-nainte,

Și-am uitat a lui cuvinte!

Ah, de-ați ști să-mi dați voi seama,

Cum aș vrea să-l mai ascult!

Vreau să știu, să știu sfîrșitul!

A murit copila? Vine

Iar flăcăul de-a plecat?

Spuneți cum e isprăvitul?

Ah, eu nu-nțeleg iubitul—

Și s-a repetat cu mine

Basmul fetei de-mpărat!

Spinul

Stătea frumoasa pe-un răzor;

Voinicul lângă ea devale,

Să-i scoată spinul din picior

Și ea plângea: Un spin în cale!

De ce tot râzi? Ah, cum mă dor

Aceste râsete-ale tale!

Ea are flori de crâng la sân,

Și-n păr un trandafir sălbatic,

Și părul ei de rouă-i plin.

Ei, las să râd! Tu ai cules

Trei fragi, venind peste coline,

Și vezi cu ce mi te-ai ales!

Trei fragi? Și-atât e doară bine!

Căci n-am putut în deal să ies;

Trei fragi de-ar fi, sunt pentru tine!

Cu ochii-nchiși și strânși de tot,

Ea de dureri izbea piciorul:

Ah, lasă-mă, că nu mai pot!

Fricoasă ești! Da! Te-aș vedea!

Fricoasă, eu? Așa e frica?

N-ai milă de durerea mea!

Nu-ți pasă! Da! Ca de nimica!

Ba-mi pasă mult, că eu n-aș vrea

Să-mi fie șchioapă nevestica!

Ea-și potrivește floarea-n păr,

Și-i înfloresc zâmbind obrajii

Cei albi ca florile de măr.

Să fiu chiar șchioapă, ce-i apoi?

Că ce ți-e drag, tot drag rămâne!

Eu nu zic ba! Dar uite, joi

Ni-e nunta, dragă, e ca mâine

Tu cum să joci? Sărac de noi!

Să stai la masă-ntre bătrâne.

Ea-și ține brațul stâng pe piept

Și-ncetișor dezmiardă fruntea

Flăcăului cu brațul drept.

Eu ție vreau să-ți fiu pe plac;

Și n-o să joc, și ce-i cu asta?

Așa-i! Dar eu? Eu ce mă fac?

La nuntă-mi, bată-o năpasta,

Să nu joc eu? De-aș ști că zac,

La nuntă vreau să-mi joc nevasta!

Ea râde-acum! Nebun ce ești!

Flăcăul grabnic să ridică:

Ei, iacă spinul! Ce-mi plătești?

Vrei plată? Uite, ai trei fragi,

Și din cosiță-ți dau bujorii...

Și toată frunza de pe fagi!

De dor de fragi să plâng feciorii?

De flori dă-mi ochii tăi cei dragi

Și pentru fragi dă-mi obrăjorii!

Și ea-l lovește-ncetișor,

Zâmbind, cu palma peste gură.

Eu știu! Să ceri așa-i ușor!

Dar las acum! E joi aici

Și nimeni, așteptând, nu moare!

Mă porți ca pe copiii mici!

Dar joi, să știi! Trei fragi și-o floare!

Și joi tu n-ai ce să mai zici,

Că pentru multe-mi ești datoare!

Cântece

XXXI

Mama zice din Scriptură:

Dacă doi prieteni ai,

Vrând să dai a ta avere

Unuia, cărui s-o dai?

Unul tace, altul cere;

Cest din urmă-i prefăcut

Dă-o dar cui n-a cerut!

Eu explic cuvântul mamei:

Mamă, eu te-am priceput!

Tu-mi ești dragă, tu și-o fată!

Tu-mi tot ceri să te sărut,

Ea nu-mi cere niciodată.

Și, după scriptura ta,

Ghici, pe cine-aș săruta?

XXXIV

Era în noaptea Învierii,

Îngenuncheatului popor

I se cânta legenda sfântă

A marelui Mântuitor.

Nepăsător eu stam de-alături

Privind modernii cărturari

O copiliță-ngenuncheată

Mă tot privea cu ochii mari.

Văzând că singur în picioare

Așa nepăsător rămân,

Mi-a zis naiv și cu mustrare:

Da ce? matale ești păgân?

A fost un fulger mititica

Și în genunchi eu am căzut

Ca un fricos în fața morții;

Și-n clipa asta am crezut!

XXXVII

Când vii, la pălărie port

Și eu o floare;

Când îmi zâmbești, în pieptu-mi mort

Răsare soare;

Neliniștit când te aștept,

Ah, cum mă doare;

Și când nu vii, simțesc în piept

Că viața-mi moare!

XLII

Pe Bistrița, cântând

O tânără fecioară,

În vânt având vestmântul

Și-n păr vuindu-i vântul,

Cu pluta ei ușoară

Trecea-n amurgul zilei

Pe Bistrița cântând.

Închise între stânci,

Sălbaticele ape

Gemeau ca-n agonie,

Albastre de mânie,

Izbindu-se să scape

Cu vuiet și cu vaiet

Închise între stânci.

La cârma plutei sta

Copila zâmbitoare:

Mireasă-i astă fată

Cu moartea cununată,

Și-n stingerea de soare

Părea un chip din basmuri

La cârma plutei sta!

Privind în urma ei,

Vedeam cum dânsa trece

Râzând pe lângă stâncă

De nu venea adâncă

Din ceruri noaptea rece,

Și-acum aș fi acolo

Privind în urma ei!

XLIV

Tu, ulciorule de lut,

Am avut aceeași soarte

Amândoi dintru-nceput

Eu din tine m-am născut

Și de-a pururi după moarte

Iar vom fi același lut!

Astăzi plâng și te sărut,

Că-mi ești singurul meu bine

Și ești lut și tu ca mine.

Din etern am fost un lut,

Dar o soartă-ntâmplătoare

Te-a făcut ulcior pe tine:

Om pe mine m-a făcut;

Ah, întors era mai bine!

XLV

Toamna târziu,

În noaptea cu lună,

Cum vâjâie codru

Și geme, și sună!

Din nordul cu neguri

Un vuiet răsare,

Și vine, și crește

Mai uite, mai tare:

Iar codrul aude,

Puternicul rege

Aude prin noapte

Și bine-nțelege

Al oștilor vuiet

Din norduri pornite

El vrea să răscoale

Puteri obosite

Și-njură și urlă,

Că-și simte pierirea.

Și galben se face,

Nu poate s-adoarmă,

Nu-și află nici pace,

Și tremură codru

Cu inima ruptă

De spaimă, se zbate,

Cu vântul se luptă,

Pocnește și sună

Și-și urlă durerea,

Căci vântul îl prinde

Și-l strânge de mijloc,

Topindu-i puterea!

Și codrul se-ndoaie;

Și-l biruie vântul,

Râzând, îl sugrumă

Și-i rupe vestmântul,

Și părul i-l smulge

Și-n văi îl aruncă.

Un țipăt răsare

Pe deal și pe luncă:

Grăbitele păsări

Cu vuiet aleargă

Și norii vin stoluri

Pe-ntinderea largă,

De spaimă s-ascunde

Pârâul sub gheață

Și regele codru,

Din ultima viață,

Suspină văzându-și

Pustiul, și geme,

Și cade pe spate,

Și moare cu fruntea

Pe pieptul naturii,

Și moare natura

De jalea pădurii

În toamnă târziu!

Pe Bistrița

1893

Pe Bistrița, cântând

O tânără fecioară,

În vânt având vestmântul

Și-n păr vuindu-i vântul,

Cu pluta ei ușoară

Trecea-n amurgul zilei —

Pe Bistrița cântând.

Închise între stânci

Sălbaticele ape

Gemeau ca-n agonie

Albastre de mânie,

Izbindu-se să scape

Cu vuiet și cu vaiet —

Închise între stânci.

La cârma plutei sta

Copila zâmbitoare:

Mireasă-i astă fată

Cu moartea cununată

Și-n stingerea de soare

Părea un chip din basmuri —

La cârma plutei sta !

Privind în urma ei,

Vedeam cum dânsa trece

Râzând pe lângă stâncă —

De nu venea adâncă

Din ceruri noaptea rece,

Și-acum aș fi acolo

Privind în urma ei !

Toamna

Toamna târziu

În noaptea cu lună,

Cum vâjâie codrul

Și geme și sună!

Din nordul cu neguri

Un vuiet răsare

Și vine și crește

Mai iute, mai tare;

Iar codrul aude,

Puternicul rege

Aude prin noapte

Și bine-nțelege

Al oștilor vuiet

Din norduri pornite -

El vrea să răscoale

Puteri obosite

Și-njură și urlă,

Că-și simte pierirea.

Și galben se face,

Nu poate s-adoarmă,

Nu-și află nici pace,

Și tremură codrul

Cu inima ruptă

De spaimă, se zbate,

Cu vântul se luptă,

Pocnește și sună

Și-și urlă durerea,

Căci vântul îl prinde

Și-l strânge de mijloc

Topindu-i puterea!

Și codrul se-ndoaie;

Și-l biruie vântul

Râzând îl sugrumă

Și-i rupe veștmântul

Și părul i-l smulge

Și-n văi îl aruncă.

Un țipăt răsare

Pe deal și pe luncă;

Grăbitele păsări

Cu vuiet aleargă

Și norii vin stoluri

Pe-ntinderea largă

De spaimă s-aascunde

Pârâul sub ghiață -

Și regele codru,

Din ultima viață

Suspină văzându-și

Pustiul, și geme

Și cade pe spate

Și moare cu fruntea

Pe pieptul naturii

Și moare natura

De jalea pădurii

În toamna târzie!

Table of Contents

Numai una! Balade și idile

Noapte de vară

Mânioasă

Nu te-ai priceput

Fatma

Nunta Zamfirei

Cântecul fusului

Baladă albaneză

Armingenii

Rea de plată

Fata morarului

Crăiasa zânelor

Puntea lui Rumi

I

II

Gazel

Rugămintea din urmă

Logică

Romanță

Cântec oriental

Legendă

Ex ossibus ultor!

Cântec

Oștirile lui Alah

Poet și critic

Vântul

Vestitorii primăverii

Zobail

Pe lângă boi

Baladă

Rada

Trei, Doamne, și toți trei

La oglindă

Calul dracului

Nușa

De pe deal

El-Zorab

Toți sfinții

Supțirica din vecini

Numai una!

Regina ostrogoților

Brâul Cosânzenii

Dușmancele

Costea

Somnul codrilor

Recrutul

Carol IX

Fragment

Popasul țiganilor

Lordul John

Moartea lui Fulger

Un cântec barbar

Gazel

Păstorița

Jertfele împăcării

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Prahova

La pârâu

Fresco-ritornele

Vara

Nedumerire

Politică

Un basm

Spinul

Cântece

XXXI

XXXIV

XXXVII

XLII

XLIV

XLV

Pe Bistrița

Toamna