Nu sunt ce par a fi

Ion Minulescu

Editura Bestseller

Imagine: Marc Cornelis

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

În loc de prefață

Mie

N-am fost nici ieri,

Nu sunt nici azi,

Și nu voi fi,

Cu-atât mai mult, nici mâine, după moarte,

Nimic din ce vor crede poate

Cei câțiva cititori de carte ―

Naivii care-mi vor citi

Volumele numai pe jumătate...

Volumele-mi de versuri, cumpărate

Împrumutate,

Sau furate!...

N-am fost așa precum se spune

Și nu sunt nici așa cum sunt ―

Nu sunt nici foc,

Nici ploaie

Și nici vânt!...

Nu sunt nimic din ce-aș putea fi pe pământ...

Nu sunt decât un strop de vorbe bune,

Ce-aștept un cititor cinstit să mă răzbune

Și să m-arate lumii cine sunt!...

N-am vrut să fiu volumul ideal

Cu sute de ediții repetate ―

Volumul voluptăților mărunte,

Cu titlul gras,

Multiplu

Și greoi ―

Un titlu cât o listă de bucate,

Iar filele cu text aproape goale,

Ca dictatorii, fără osanale,

Ca boul Apis, fără pată-n frunte,

Ca Grigorescu, fără „car cu boi”,

Sau ca Mihai Viteazul, fără cal!...

Sunt un volum ce n-are titlu încă,

Deși există-n mine tipărit ―

Volum unic, ce trebuie citit

Rând după rând

Și tot așa, la fel,

De la-nceput și până la sfârșit ―

Până se va-nțelege ce daltă de oțel

Va trebui să-mi sape titlu-n stâncă

Atunci când titlul meu va fi găsit!...

Povestea mea și a lor

lui Mihai Cruceanu

Mă-ntreb:

Cel care-am fost cândva

Tot eu sunt și-azi?...

Sau sunt altcineva?...

Confrații mei ― e drept ― nu bănuiesc

Că sunt și morți rebeli care trăiesc!

Dovadă eu ―

Eu, care-am fost ucis

De către cei care, citind ce-am scris,

M-au ponegrit

Și m-au scuipat,

Apoi cu toți m-au pastișat...

Iar când n-au mai avut ce-mi face,

Mi-au presărat în pat un pumn de ace ―

Convinși c-am să mă-nțep în ele

Și-am să mor!...

Dar eu le-am dat cu tifla tuturor...

Și azi ― deși înmormântat de ei

De viu ―

Continuu să trăiesc, ba chiar să scriu...

În timp ce criminalii mei confrați

Trăiesc din semne de-ntrebare

Și putrezesc ne’nmormântați...

Rânduri pentru carte

lui Ion Marin Sadoveanu

Carte ―

Sora mea cea bună,

Din ce sfântă-mpreunare

Te treziși la mine-n casă

Într-o noapte fără lună,

Când,

Cu coatele pe masă,

Obsedat de-același veșnic

Și suspect semn de-ntrebare

M-afundam în întuneric,

Ca un muc de lumânare

Într-un sfeșnic?...

Carte ―

Sora mea-nțeleaptă

Și cuminte,

Spune-mi, cine

Mă sorti frate cu tine

Într-o noapte fără lună,

Când ―

Pe-aceeași cale dreaptă ―

Ne trezirăm împreună,

Mână-n mână,

Ca-ntr-un raft de librărie

Unde numai dracul știe

Ce te-așteaptă?...

Carte ―

Soră de beție,

De extaz

Și nebunie ―

Magică bijuterie

De cuvinte

Și imagini

Mâzgălite pe hârtie

Cine te-mbrânci spre mine

Să te vinzi fără rușine,

Ca femeile pe bani?...

Carte dragă,

Nu știai

Că ― oricine-ai fi ―

Tu n-ai

Decât trei sute de... pagini

Iar eu,

Trei sute de... ani?...

Olandezul zburător

comandorului Eugen Tăutu

În portul alb, în care-am ancorat,

Nici un pilot nu știe cine sunt,

Nici câte vieți întregi am navigat

Neîncetat,

Scuipat de ploi

Și pălmuit de vânt...

Dar cine-anume sunt cu-adevărat

Nu știu nici eu...

Nu știu decât că sunt un matelot,

Și-atâta tot...

Și-același matelot voi fi mereu!...

Sunt matelotul blestemat ―

Un lup-de-mare derbedeu,

Bețiv,

Suspect

Și mincinos,

Cu capul gol,

Cu trupul dezmembrat

Și sufletul întors pe dos ―

Un matelot ursit, când m-am născut,

Să n-am în viața mea ― drept scut ―

Decât un fals permis de drum,

Cu care rătăcesc și-acum

Pe toate mările de pe pământ!...

Și-așa cum sunt ―

Nu sunt decât un „Uite-l... nu e!”

Sunt spectrul omului bătut în cuie...

Sunt musafirul nepoftit,

Ce-abia sosit,

Pornesc din nou

Cu-aceeași veche faimă de erou,

Lăsând în fiecare port

Câte un mort

Și-același veșnic cobitor ecou...

Sunt spaima celor care nu mă vor

Și cel mai bun tovarăș de drum al morților...

Sunt Olandezul zburător!...

Rânduri pentru întregirea mea

lui Al. Rosetti

Azi-noapte-am încercat să mă-ntregesc

Cu focurile globului ceresc!...

Dar teama de-a rămâne tot ce sunt

A sugrumat în mine orice-avânt ―

Și-azi-noapte n-am putut schimba nimic

Din existența mea de mozaic!...

Azi-noapte-am fost învins ―

E-adevărat!...

Învinsul, insă, n-a capitulat!...

Dar cum mi-am pus în gând să mă-ntregesc,

Întâmple-se orice s-ar întâmpla,

La noapte ―

Cea din urmă noapte-a mea ―

Voi fi eroul unui „fapt divers” banal,

De care numele-am să-mi leg,

Ca și defunctul meu coleg,

Sărmanul Gérard de Nerval!...

Și-atunci,

Din trupul spânzurat

De felinar

Se va-nălța un crin imaculat,

Și Duhul Sfânt va coborî-n pahar...

Iar spectrul celui care-am fost ce sunt

Se va lipi pe cer, în chip de Stea,

Și-n locul meu nu va rămâne, pe pământ,

Decât mormântul agresiv

Și textul comemorativ,

Cu care viitorii cărturari

Vor proslăvi-ntregirea mea

Ca și-ntregirea României Mari,

Pe Arcul de Triumf, de la... Șosea!...

Spovedanie

lui Istrate Micescu

Mă doare amintirea tinereții

Când fetele de-o vârstă cu băieții,

Deși păreau doar niște banale jucării ―

Păpuși de sexe diferite ―

Simțind imboldul unor demonice ispite,

Puneau la cale pentru viitor

Romanticele lor căsătorii ―

Uzine pentru fabricat copii ―

Secret furat de la părinții lor!...

Mă doare tinerețea mea de ieri,

Cu rustica și vesela Trivale

Și cu „grădina publică” din vale,

Prin care zborul primei rândunici

Vestea sosirea altei primăveri,

Și cu aceleași porții de duble neplăceri,

Când luam dacapo școala,

Cu jocul de arșici

Și cura medicală, cu zeamă de urzici,

Și când același dascăl, bețiv și bâlbâit,

Ne spiona, pitit după uluci,

Iar când îl dam de gol că l-am descoperit,

Ne pedepsea-n genunchi, pe coji de nuci!...

Mă doare tot ce-a fost

Și nu mai este...

Mă doare Cosânzeana din poveste,

Furată și ascunsă de un Smeu,

Cu care Făt-Frumos ―

Adică Eu ―

Mă războiam până făceam din el

O mână

De țărână,

Ca-n urmă, dezrobita mea stăpână,

În locul tradiționalului inel,

Să-mi dea un „rende-vous” cu taxă, la... hotel!...

Mă doare tot ce-a fost

Și tot ce știu

Că va rămâne veșnic după mine.

Mă dor multașteptatele-agonii,

Privighetorile închise-n colivii,

Romanțele cântate prea târziu

De-admiratoarele ce mi-au rămas străine,

Și cupele de aur, închinate

Cu aceeași veche ură

Și nouă răutate,

În cinstea sexului frumos ―

Un pisc de munte scorburos,

Pe care-l urci de sus în jos,

Când faci pe alpinistul caraghios ―

Un alpinist îndrăgostit

De cel mai circumflex accent din Infinit!...

Mă doare tot ce-am spus ―

Deși n-am vrut

Să spun nimic mai mult decât atât ―

Mă doare lenevia cu care m-am născut,

Grăbita lăcomie a primului sărut

Și prețul precupeței cu care mi-a vândut

Faimoasa „Pasăre albastră”

Ce-avea să-mi țină de urât!...

Rânduri pentru credința mea

lui Eustațiu Măciucescu

Mă-ntreb, ce s-a putut schimba

În mine

Și-n credința mea,

În care știu că n-am schimbat nimic,

Nici chiar mândria mea de ucenic,

Pe care și-azi mi-o mai găsesc

În cele câteva volume

În care n-am scris decât glume,

De teamă să nu-mbătrânesc!...

Mă-ntreb și nu pot să-mi răspund

De ce-n credința mea m-afund

Ca luna-n fundul unui lac,

Când lacul nu-i decât minciuna

Cu care ne-amăgește luna

Și stelele, când se prefac

În licurici ―

Gângănii mici ―

Pe care noi

Când încercăm, din lac, să-i prindem,

Zadarnic mâinile ne-ntindem

Că nu găsim în lac decât... noroi!...

Și totuși...

S-a schimbat ceva

Și-n mine,

Și-n credința mea!...

Dar ce anume s-a schimbat

N-a fost chiar schimb adevărat!...

Nu s-a putut schimba decât

Minciuna unui vis urât,

Căci, dacă lacul și cu luna

Rămân, la fel, întotdeauna,

La fel, nu ne-am putut schimba

Nici eu,

Nici ea, ― credința mea!...

Rânduri pentru un necredincios

lui Șerban Cioculescu

Hai, vino!...

Vino mai curând, să vezi

Minunea-n care numai tu nu crezi;

Să vezi cum cerul vesel se coboară

Și muntele-ncruntat cum se ridică,

Să prindă cea din urmă zi de vară

Cu cel din urmă zbor de rândunică...

Hai, vino!...

Vino mai curând, s-asculți

Nemulțumirea celor mici și mulți,

Că vara n-a ținut decât trei luni,

Și-n viața unui an trei luni nu sunt

Decât exact trei străchini de pământ

Cu hrană pentru nouă guri de căpcăuni!...

Hai, vino!...

Vino mai curând, să-nveți

Secretul măscăricilor-poeți...

Să-nveți să mori când nu știi să trăiești

Și să trăiești abia după ce mori,

Iar după moartea ta să te-ntregești

Cu restul celorlalți nemuritori!...

Hai, vino!...

Vino mai curând, să simți

Cum sună-o ploaie din monezi cu zimți

În punga goală-a unui biet ateu...

Și, travestit în cel ce-ai vrut să fii,

Să-l poți cinsti, cu-o halbă, pe bunul Dumnezeu!...

Hai, vino!...

Vino mai curând...

Nu vii?...

În așteptare

Nu știu ce s-a schimbat în mine,

Dar simt că s-a schimbat ceva ―

Ceva, la fel, ca după-o boală grea,

Când parcă simți că-ți este mult mai bine!...

Am fost cândva bolnav cu-adevărat?...

Sau boala mea n-a fost decât

Coșmarul unui vis urât

Din care-abia acum m-am deșteptat?...

Nu știu ce-a fost, și nici n-aș vrea

Să știu mai mult decât mi-e dat să știu ―

Când, mai curând, sau, poate, mai târziu,

Același „fapt divers” se va-ntâmpla...

N-aștept decât o zi din calendar,

Când Dumnezeu are să-mi facă semn

Că pot intra-n Ierusalim, solemn

Ca și Cristos, călare pe măgar!...

Romanță negativă

N-a fost nimic din ce-a putut să fie,

Și ce-a putut să fie s-a sfârșit...

N-a fost decât o scurtă nebunie

Ce-a-nsângerat o lamă, lucioasă, de cuțit!...

N-am fost decât doi călători cu trenul,

Ce ne-am urcat în tren fără tichete

Și fără nici un alt bagaj decât refrenul

Semnalului de-alarmă din perete!...

Dar n-am putut călători-mpreună...

Și fiecare-am coborât în câte-o gară,

Ca două veverițe-nspăimântate de furtună ―

Furtuna primei noastre nopți de primăvară!

Și-atâta tot!... Din ce-a putut să fie,

N-a fost decât un searbăd început

De simplu „fapt divers”, ce nu se știe

În care timp și-n care loc s-a petrecut!...

Romanță meschină

Dacă-ai crezut c-ar fi putut să fie

Ceva mai mult decât ce-a fost, te-ai înșelat!...

N-a fost decât un început de nebunie,

De care-ntâmplător ne-am vindecat!...

N-a fost decât un zbor de triolete

Pe care un poet le-a scris în vis,

În cinstea celei mai frumoase fete,

Și-a-nnebunit de’ndată ce le-a scris!...

N-a fost decât ce nu se poate spune

Decât cu ochii-nchiși și pe-nnoptat,

În ritmul unui început de rugăciune

Pentru iertarea primului păcat!...

N-a fost decât ce-a trebuit să fie,

Și, dac-a fost cu-adevărat ceva,

N-a fost decât un strop de veșnicie

Desprins dintr-un meschin „et caetera!”...

Epilog sentimental

Dă-mi ochii-ți plânși, să-i mai sărut o dată,

Și lasă-mă să plec!...

Tu nu-nțelegi

Că-n orchestrarea întregirii noastre

Nu-i ciripit de păsărele-albastre,

Ci-i răcnet doar de bestie turbată,

Ce-ți sângerează-obrajii și te mușcă

De câte ori încerci s-o-nchizi în cușcă

Sau de piciorul patului s-o legi?...

Dă-mi ochii-ți plânși, să-i mai sărut o dată,

Și nu-ți mai cer nimic!...

Tu n-ai ghicit

Că melodia întregirii noastre s-a sfârșit

Și toată fericirea-mprovizată

Cu care ne-avântăm tot mai departe

N-a fost decât iluzia că ne-am iubit

Ca două manechine cu suflete de vată,

Păstrate-ntr-o vitrină cu geamurile sparte?...

Dă-mi ochii-ți plânși, să-i mai sărut o dată,

C-atâta doar mi-e dat să-ți mai sărut,

În cinstea întregirii noastre din trecut,

Din care-acum n-a mai rămas nimic

Decât o falsă frescă-n mozaic,

Pe care niște gheare de bestie turbată

Însângerează două imagini omenești!...

Nu le cunoști?...

Încearcă ―

Și-ai să ți le-amintești!

Poveste scurtă

lui Octav Desila

Pe când iubeam ―

C-am suferit și eu de-această boală ―

Iubeam o fată care mă-nșela

Exact ca-n poezia mea:

Romanța celei care-nșeală,

A cărei eroină era ea!...

Dar într-o noapte eroina mea

Mă părăsea ― de daruri încărcată ―

Și, luându-și martori stelele și luna,

Jura că pleacă pentru totdeauna

Și n-are să mai vină niciodată ―

Mărturisire, vai... adevărată!...

Și iată cum iubita mea,

În noaptea când mă părăsea,

N-avea să-mi lase la plecare

Decât un pat pe trei picioare

Iar în dulapul din sufragerie

Un sfert de cozonac cu nucă

Și-o scobitoare-nfiptă-n el ―

Simbolul sufletului ei rebel,

Cu care dorul ei de ducă

Teatraliza eterna tragedie

A-nșelătoarelor ce mor

Neplânse de-nșelații lor ―

Exact ca-n poezia mea

A cărei eroină era... Ea!...

Quiproquo

Azi nu-ți spun decât că te iubesc...

Dar cât timp te voi iubi nu știu ―

Mâine, noul meu roman pe care-l scriu

Poate nu voi mai fi dornic să-l sfârșesc...

Dar cum eu voi fi-ntregit de tine,

Marea bucurie de-a mă ști iubit

Va lungi romanul meu la infinit

Numai dacă tu mi-l vei citi la fel cu mine...

Dar tu, vai!...

Nu-mi vei citi decât o filă ―

Prima filă ―

Fila cu-al tău nume,

Care va produce oarecare vâlvă-n lume,

Ca o nouă prorocire de Sibilă...

Eu, în schimb, mi-l voi citi mereu,

Până ce,-ntr-o bună zi,

Eroina din romanul meu va-nnebuni ―

Și cuminte voi rămâne numai eu!...

Iată!...

Eu ți-am spus tot ce gândesc...

Dar tu, dacă crezi că știi ceva mai mult,

Spune-mi tot ce știi ―

Că eu te-ascult...

Poate-mi voi sfârși romanul,

Fără să te mai iubesc!...

Sinuciderea lui Don Juan

lui Paul Prodan

În noaptea-n care Ea nu m-a mai vrut

Am înțeles că sunt un om pierdut,

Și-n noaptea-aceea, chiar, m-am sinucis

Cu propria-mi legendă-n manuscris...

Dar când pe catafalc mi-au așezat

Cadavrul de amant încornorat

Și-am înțeles că faima mea de Don Juan

N-a fost decât un simplu titlu de roman,

M-am revoltat că marea nedreptate,

Ce mi se pregătea-n eternitate,

Mi-o consfințea chiar lașitatea mea

Că n-am ucis-o mai întâi pe... Ea...

Și-n timp ce zece popi mă prohodeau

Și-o sută de femei mă blestemau,

M-am răsucit în lada mea de lemn

Și-am înviat, ca și Cristos... solemn!...

Și-așa,-nsoțit de popi și de femei,

M-am îndreptat din nou spre casa Ei...

Dar când am dat cu ochii iar de Ea ―

Femeia... tot pe mine m-aștepta!...

Și, cum era firesc, ne-am împăcat!...

Iar popii-n cor au binecuvântat

Miracolul, că ― deși mort ― eram tot viu,

Și-n locul meu intrase Moartea mea-n sicriu!...

Rânduri pentru cuvintele „Nu“ și „Da“

În poarta curții unde m-am oprit

M-a-ntâmpinat un zarzăr înflorit ―

Un zarzăr alb, ca părul meu încărunțit!...

Și-n pragul porții-n care am bătut

Un buldog negru m-a recunoscut

Și m-a lătrat ca un salut de „bun venit”...

În poarta casei tale-n care

M-ai găzduit întâmplător,

Când nu eram decât un călător

Bătut de vânt și mângâiat de soare,

M-am regăsit ca-n prima zi, când tu

Îmi repetai cuvântul: „Nu”... „Nu”... „Nu”!...

Și-ți ascundeai în palme ochii plini

De ură

Și ne-ncredere-n străini...

Dar când am vrut să plec ―

Ca un zevzec ―

Tu m-ai oprit

Cu graba unui gest nebănuit,

Și-n gura ta cuvântul „Nu” s-a transformat

În alt cuvânt,

Cuvântul „Da” ―

Un „Da” sonor și-adevărat

Pe care-l auzeam așa

Întâia oară-n viața mea!...

Dar ce păcat că n-am putut

Să-l îngrijim așa cum am fi vrut!...

Căci într-o zi cu ploaie

Și cu vânt

Cuvântul „Da” se-mbolnăvi

Și-apoi, muri,

Cum moare-n gură-orice cuvânt

Când nu-l mai poți măcar șopti!...

Dar astăzi, după șapte ani,

Când morții-și schimbă locuința,

Eu, care mi-am păstrat credința

În zeii noștri subterani,

Mă-ndrept spre ei ― cu voia ta ―

Și-i rog frumos

Să-nvie pe defunctul „Da”,

Cum a-nviat pe vremuri și... Cristos!...

În cinstea celei care a plecat

Azi-noapte a plouat ca de-obicei,

Că Dumnezeu face ce vrea...

O noapte plouă-n cinstea mea...

O noapte plouă-n cinstea ei...

Azi-noapte, însă, a plouat

În cinstea celei care-a plecat!

A plecat?...

Cine-a plecat?

N-am plecat nici eu, nici ea ―

A plecat altcineva!...

Dar cine-a fost nu știm nici noi!...

Știm doar c-am găzduit-o amândoi

Și-am găzduit-o fiindcă ne-a plăcut.

Pesemne Dumnezeu așa a vrut!...

Că șase săptămâni în șir,

Din ziua când ne-am întâlnit,

O clipă nu ne-am despărțit...

Și le-am trăit la fel tustrei.

Sorbind doar din parfumul ei ―

Parfum de trandafir!...

A stat cu noi,

Și-am stat cu ea,

Ca doi pantofi pe-o Buharà,

Ca două mâini într-un manșon.

Ca două flori de crin pe un blazon!...

Și totdeauna-am fost așa ―

Ea tot cu noi,

Noi tot cu ea...

Și totdeauna-am fost la fel ―

Un trio de violoncel.

Cu care ea ne sincopa,

Ne-ndepărta,

Ne-apropia

Și, mână-n mână cu-amândoi,

Se destrăma

Și se-ntregea

Cu fiecare dintre noi!...

Și totuși...

Iat-o c-a plecat!...

De ce-a plecat?...

Nici Dumnezeu nu știe!...

Știm doar atât ―

Că n-are să mai vie

Chiar dac-ar fi s-o-ntoarcem iar din drum!...

Și norii plini și grei de-o ploaie nouă

Au hotărât solemn să nu mai plouă

În cinstea nimănui de-acum!...

Cântăreața anonimă

pictorului Th. Pallady

Cine cântă la fereastra cu perdelele-nflorate,

Că nu-i cântec de femeie

Și nici cântec de vioară?...

Cine-aruncă pe fereastră note vagi,

Desperecheate,

Dintr-o veche melodie,

Care urcă

Și coboară

Ca o lentă agonie

Pe diezi de serpentine

Și bemoli de mici confeti?...

Cine?...

Cineva cântă!

Dar cine

Cântă parcă pentru mine?...

Cine cântă nu se știe!...

Poate-i toamna, ce-ntârzie,

Ca bolnavii de ftizie,

Pe aleile pătate de rugină

Și noroi...

Și pe prima indecență a castanilor eroi ―

Invalizi, aproape goi!...

În odaie, la fereastra cu perdelele-nflorate,Nu e nimeni!...

Și-n odaie cântă, totuși, cineva!...

Doamne!...

Cine cântă-așa?

Cine-mperechează-n noapte

Note vagi, desperecheate?...

Cine-mi luminează calea

Și m-aduce până-aci?...

Cine-mi schimbă noaptea-n zi?...

Cine cântă?...

Cine-o fi?...

A tăcut!...

Un glas ce tace este-o «Pasăre albastră»

Care-ți zboară pe fereastră...

A tăcut!...

Dar la fereastra cu perdelele-nflorate

Nevăzuta cântăreață anonimă

Când ieși dintre culise, să-și arate

Ca la teatru-n fața rampei

Chipul vechi

Și rochia nouă,

Iată că-ncepu să plouă!...

Plouă...

Plouă!...

Fapt divers

doctorului C. Bibicescu

Azi-noapte...

Femeia care mă iubea ―

O mică poemă-n proză din opera mea ―

Mi-a-ncuiat odaia unde nopți de-a rândul

Amândoi dormisem

Și păcătuisem,

După cum ne bătea gândul,

Nervii

Și literatura,

Când cu ochii,

Când cu gura,

Când cu trupul nesătul

De orgia bizantină din Stambul

Și de tot ce ne-ntregea

În odaia-n care ea,

Profitând de faima mea,

Mă iubea fără perdea

Cu același „va urma”,

Îngrădit în ghilimele,

Ca să stăm pe veci închiși în ele...

Dar azi-noapte gluma unui tipograf

Mica mea poemă-n proză

Mi-a făcut-o... praf!...

Și...pe „banca verde unde doarme ploaia”,

Ca-ntr-o poezie de Henri Bataille,

Mi-am culcat azi-noapte pentru prima oară

Vechiul guturai

Și surpriza nouă

C-aș putea dormi și-afară,

Chiar când plouă,

Fără să regret nimic...

Nici fresca de mozaic

Ce-i împodobea odaia ―

Balamuc de voluptate

Și păcate

Perimate, ―

Nici gura femeii care mă iubea

Și mă deștepta

Cu aceleași buze roșii, de lalea,

Răsărite peste noapte, printre perne,

Din sofa!...

Vai de mine!...

Vai de ea!...

Vai de manuscrisul meu neterminat,

Fără „bun de imprimat”...

Vai de buzele ei roșii,

Sărutate-n vis doar de cocoșii

Iadului ―

Suspect refren,

Din Marșul funebru de Chopin...

Cut-cu-ri-gu! ding... dong... ding...

Lumânările de ceară din odaia ei se sting,

Iar pe „banca verde”, unde dorm cu ploaia

Cântă cucuvaia!...

Romanță retrospectivă

lui Teodorescu-Braniște

De ce-o iubeam?

Nu știu ― fiindcă pe-atunci n-aveam

Decât vreo douăzeci de ani!...

Știu doar că roșcovana cu părul ondulat,

Care dansa-ntr-un cabaret,

Când a aflat că sunt poet

Și-a mai ghicit că sunt și-amorezat

De ea

Nu mi-a cerut ― ca alte dansatoare ―

Bani

Și m-a rugat doar să-i dedic

Un madrigal...

Și altceva

Nimic!...

Numai că madrigalul meu banal

N-a fost decât un foc bengal,

Pe care mi l-a stins chiar ea

În prima noapte când dansa ―

Nu-n cabaret, ca de-obicei,

Pentru admiratorii ei,

Ci numai pentru mine

Și-n odăița mea!...

Dar pentru ce l-a stins nu știu!...

Știu doar că roșcovana dansatoare

N-avea decât două picioare ―

Picioare însă de-argint-viu ―

Și-n loc de suflet, un frou-frou

Cu care ea silabiza,

Când „Da”...

Când „Nu”!

De ce-o iubeam?

Fiindcă pe-atunci nu bănuiam

Că dansatoarea roșcovană

Nu era decât o capcană

În care-avea să-i cadă, chiar din cer

Un biet bătrân bijutier,

Ce-i dedicase șase madrigale

Cu rezonanțe supermuzicale ―

O broșe,

Doi cercei

Și trei inele ―

Bijuterii de mare preț,

Dar care,

Puse-n balanța versurilor mele,

Nu prezentau nici o valoare

Decât ― cel mult ― pentru... o dansatoare!...

Dar Eu, cum rămâneam mereu

Același iertător poet,

Iar Ea, același stâlp de cabaret,

Era fatal, din când în când, când ne certam,

Să implorăm pe bunul Dumnezeu

Să ne mai strige-o dată din cer:

„Bis”...

Și Dumnezeu, milos precum era,

Cu gestul lui solemn ne binecuvânta

Și-i ordona

Iubirii să ne bată iar în geam...

Și-a două zi... tot noi eram...

Căci chiar în clipa-n care ne-mpăcam,

Ea și cu Mine,

O luam din nou dacapo al fine

Și ne iubeam fără rușine,

Ca cei doi biblici ― Eva și Adam ―

După gonirea lor din Paradis!...

Romanța tinereții

lui Bibi Băbeanu

Necunoscuta care se vindea

N-a vrut să-mi spună-n prima zi cine era,

Dar fiindcă ea aflase cine sunt ―

Poetul poreclit „Fluieră-vânt” ―

Și fiindcă mă ruga stăruitor

Să-i fiu și eu, din când în când, cumpărător,

Sinceritatea ei m-a-nduioșat

Și-n cadrul prețului fixat ―

Un preț absurd,

Ridicul

Și meschin,

Cu care-aș fi băut un kilogram de vin ―

M-am îmbătat de gura ei

Și-am adormit

Pe laurii idilelor lui Teocrit...

Dar vai!...

Necunoscuta se vindea

Nu numai mie, dar și altora!...

Și-azi un ciocoi,

Iar mâine un calic

O cumpărau la fel ― mai pe nimic ―

Căci ea ― flămândă veșnic ― se grăbea

Să-și vândă gura dulce ca la tarapana!...

Eu singur doar nu m-am sfiit să-i spun

Că-s gata să-i ofer un preț mai bun ―

Dar cum îi luase mintea Dumnezeu,

Necunoscuta s-a spălat pe mâini cu prețul meu...

Și-atunci ―

De teamă să n-o bat,

Sau s-o ucid

Și s-o ascund sub pat ―

Deși-o iubeam, am renunțat la ea

Și n-am mai vrut să știu cine era!...

Dar într-o zi cu ploaie și cu vânt,

Necunoscuta care se vindea,

S-a dat la fund

Și-a dispărut...

Și nimeni n-a mai întrebat de ea

De când intrase, parcă, în pământ,

Cu numele-i mereu necunoscut...

Și totuși, Eu

Am întâlnit-o iar,

Dar nu ca altădată, pe trotuar,

La cafenea,

Sau în tramvai...

Am regăsit-o-n ziua de-ntâi de mai,

Ascunsă de un sfert de veac într-un sertar,

În care sta de veghe cuminte,

Și-aștepta

O zi să-mi mai aduc aminte și de ea!...

Dar ce păcat

Că regăsirea ei m-a-ndurerat...

Și-n loc s-o mai sărut ―

Cum aș fi vrut ―

Am început să plâng cu-adevărat!...

Necunoscuta care se vindea

De data asta, nu mai era Ea ―

Era doar vechea ei fotografie,

Pe care mi-o dăduse numai mie!...

Și-acum,

Cred c-ați ghicit cine era

Necunoscuta care se vindea...

Era chiar tinerețea mea!...

Rânduri pentru Brigitta

De ziua ta,

Deși nu te-am uitat,

Nu ți-am urat nimic din ce-ți uram

În cei trei ani de facultate,

Când ne iubeam

Cu-adevărat...

Nici „La mulți ani cu sănătate”...

Nici doctoratul în filosofie ―

Un fel de loz câștigător la loterie...

Nici limpezimea minții lui Socrate ―

Bătrânul filosof, privit numai din spate...

Și nici măcar un nou amant,

Căci bietul Emmanuel Kant,

De când cu tine-și încurcase

„Imperativul categoric”,

Sărmanul om de geniu, se desfilosofase,

De gradul unui sentiment pur anatomic!...

Nu ți-am urat, după cum vezi,

Nimic din ce-ai putut să crezi

Că-ți va ura

De ziua ta

Un fost coleg de bancă, pe care l-ai iubit

Atât cât ține flacăra unui chibrit...

În schimb,

În lipsă de-altceva,

De ziua ta,

Îți fac cadou inima mea ―

Un lacăt vechi, stricat și fără cheie

Cu care, însă, tu ―

Cea mai sintetică femeie ―

Te vei putea-ncuia, chiar fără voie,

Într-un poem postum de Edgar Poe ―

Al cărui nume-adevărat e „Edgar Po”

Ca și cum l-ai citi, numai până la... „o”!...

Și tot așa,

An după an,

Vom fi la fel...

Până când, într-o bună zi,

De ziua ta,

Nu vom mai fi

Decât un simplu titlu de roman...

Eu voi fi poate-același cuc

Din bătrânescul ceas de nuc,

Ce-ți va cânta:

„Brigitta mea,

Azi, 8 octombrie,-i ziua ta!”...

Iar tu ―

Tu, care-ai fost cândva

Brigitta mea ―

Ca un portret de Don Francisco de Goya,

Vei sta-n perete... nemișcată,

Surâzătoare,

Mută

Și fardată...

Și-n ziua aceea,

Ziua ta,

Va fi, vai!... ziua altora!...

Rânduri pentru Mi-Tzu-Ko

Zi cu soare,

După ploaie!...

În odaia mea ― odaie

Albă,

Veselă

Și mică,

Cu parfum de levanțică ―

Brațele noastre se-ndoaie

Ca patru raze de soare ―

Patru suliți paralele,

Ce pătrund printre perdele

Înfigându-și în covoare

Vârfurile lor rebele!...

Nu mai plânge, Mi-Tzu-Ko,

Că-n grădină nu mai plouă

Și-n odaia mea cea mică,

Cu parfum de levănțică,

Nu te mai mira de ce ―

În rochița ta cea nouă ―

Pari a fi raza de soare

Ce-mi dădu buzna-n odaie,

Dornică de-o sărutare

După ploaie!...

Șterge-ți ochii...

Nu mai plânge...

Mi-Tzu-Ko, tu nu ghicești

Că-n odaia mea cea mică

Cu parfum de levănțică

Ce-ai fost ieri

Azi nu mai ești?...

Și nu vezi că Dumnezeu

Ne-a trimis un curcubeu,

Ca făptura noastră nouă ―

Despărțită ieri în două ―

Azi să ne-o-ntregim în soare

Ca-ntr-o zi de sărbătoare

Și s-o-ntindem pe sofa

Printre perne

Și covoare,

Ca și cum odaia mea ―

Albă,

Veselă

Și mică,

Cu parfum de levănțică ―

Ar mai fi și-odaia ta?

Mi-Tzu-Ko, n-auzi?...

Nu vezi?...

Sau ― ce-auzi și vezi ― nu crezi?...

N-auzi tu cum sună ora

Fericirii-amândurora?...

Romanța ultimului sărut

Oprește-mă!...

Nu mă lăsa

Să te sărut,

Căci gura mea

În clipa-n care îți sărută gura

Îți soarbe lacomă și respirarea

Cu care-ți prelungești caricatura

Pe care bunul Dumnezeu

Ți-a creionat-o după chipul său ―

Așa cum i-a dictat-o inspirarea!...

Oprește-mă!...

Nu mă lăsa

Se te sărut,

Căci gura mea

E gura care nu sărută

Decât cu sărutarea mută

A celor ce,-mpăcați cu cele sfinte,

Pornesc cu tălpile-nainte

Și-n gură cu câte o floare,

Culeasă-anume pentru cine moare!...

Oprește-mă!...

Nu mă lăsa

Să te sărut,

Căci gura mea

Sărută fără... „va urma”.

Iar mâine-n zori când voi pleca,

În gura mea

Cu respirarea ta,

Nu-ți voi lăsa ― drept amintire ―

Decât portretul meu pe poartă,

O zi de doliu-n calendar,

Nota de plată la dricar

Și... „Veșnica ta pomenire”

Pe fundul celor opt pahare

De țuică fiartă,

Golite după-nmormântare

De cei opt ciocli ce-ți purtară

Coșciugul în spinare.

Oprește-mă!...

Nu mă lăsa

Să te sărut,

Căci gura mea

N-a sărutat decât așa

Cum a vrut Ea...

Și tot așa va săruta mereu,

Fiindcă ― fatal ― nu sărut Eu,

Sărută numai Gura mea...

De ce-ai plecat?

De ce-ai plecat?...

Tu nu știai

Că-n luna mai,

Prin munții cu păduri de brad,

Oricine-ar fi ― femeie sau bărbat ―

Potecile te duc spre Iad,

Și nu, ca-n lumea basmelor, spre Rai?...

De ce-ai plecat

Cu vântu-n părul tău vâlvoi,

Când nici un glas nu te-a chemat?...

Tu nu știai

Că-n luna mai

Potecile sunt încă pline de noroi?...

De ce-ai plecat?...

Tu nu știai

Că-n luna mai

E luna primului păcat ―

Păcatul care dintr-o glumă

Te prinde-n laț și te sugrumă

Și-apoi te-aruncă-afară-n ploaie,

În lada cu gunoaie?...

Oprește-te!...

Privește-n jurul tău...

Și dacă nu ți-ai murdărit

Pantofii de noroi,

Fă-ți cruce

Și întoarce-te ’napoi!...

Fă-ți cruce

Fiindcă n-ai păcătuit

Decât în vis...

Și visul s-a sfârșit!...

Primăvară rurală

doctorului V. Voiculescu

Primăvara, fată mare,

A sosit în sat la noi,

Ca un cântec de cimpoi

Într-o zi de sărbătoare...

A picat azi-dimineață

Și, abia intrată-n sat,

Satul tot s-a deșteptat

În parfum de izmă creață!...

Primăvara, fată mare,

Vine-n fiecare an

În pantofi de magheran,

Dăruiți de Sfântul Soare...

Și de’ndată ce-și arată

Fecioria-mprospătată,

Toți în jurul ei fac roată!...

Toți copiii

Și bătrânii

Își umflă, la fel, plămânii

Și-și fac cruce de-așa fată ―

Doctoriță fără plată...

Îi deschid ferestrele

Să le-alunge boalele

Și dihonia din case...

O ridică-n osanale

Ca pe-o scară de mătase,

Până-n ceru-al șaptelea...

Și-apoi

O pornesc cu ea

Pe șosea,

Până la fântână-n vale,

Ca s-o spele pe picioare,

Fiindcă-n fiecare an

Când sosește-n sat la noi,

În pantofi de magheran ―

Primăvara, fată mare,

Toată-i plină de... noroi!

Romanța răspunsului mut

Ce văd!...

E-adevărat?...

Tu ești?...

Cum?...

N-ai murit?...

Tot mai trăiești?...

Pendulă care te-ai oprit din mers,

Încerci acum să mergi în sens invers?...

Hai!... Spune-mi...

Spune-mi tot ce știi...

Să-mi spui chiar și minciuni,

Să-mi spui

Ce n-ai spus nimănui ―

Nici celor morți,

Nici celor vii ...

Ce victime ai mai făcut

Din clipa-n care urma ți-am pierdut?...

Ce vrăjitoare te-a trecut prin foc

Și-a reușit să-ți pună inima la loc?...

Și care-anume sfânt din calendar

Te-a sfătuit să te-ntâlnești cu mine iar?...

De ce zâmbești?

E-adevărat?...

Te-ai răzgândit?...

Ne-am împăcat?...

Iar ne iubim?...

Sau, poate, și-azi ne regăsim

Aceiași vechi dușmani?...

Dar tu mai știi după câți ani?...

Eu te-am iertat de mult!...

Dar tu?...

Răspunde-mi „Da”...

Răspunde-mi „Nu” ―

Totuna mi-e!...

Știi tu de ce ―

La tine „Nu” și „Da” nu sunt

Decât aceleași vorbe-n vânt!...

De ce te temi?...

De ce-ți ascunzi

În palme ochii tăi rotunzi?...

De ce-ți aprinzi ca un semnal

De foc bengal

Obrajii tăi de porțelan

Și inima de Caliban?...

Răspunde-mi!...

Vreau să știu și eu,

De ce-ai venit?...

De dragul meu?

Sau, poate, n-ai venit decât

Să-mi torni, ca și-n trecut, pe gât

Un păhărel de coniac,

Ca eu să tac,

Iar tu să țipi

Și să dispari, apoi, suspect,

Cu voluptatea unei bombe de efect!...

Ce zici?

Așa e c-am ghicit

De ce-ai venit?...

De ce te-ncrunți și nu-mi răspunzi?...

Ce nou secret îmi mai ascunzi?...

De ce scrâșnești din dinți

Și taci?...

Hai!... Spune-mi, ce-ai de gând să faci?

Deschide-ți gura ― mii de draci! ―

Și lasă-mă să-ți mai sărut...

Nu gura...

Ci răspunsul mut!...

Isprava toamnei

lui Mircea Damian

Toamna, fată deocheată ―

Biata fată!...

Deocheată, dar frumoasă

Și cochetă,

Mi-a intrat odată-n casă,

Indiscretă,

Să mă-ntrebe ce mai fac...

Ce problemă viitoare

Mă mai doare...

Ce țigări de foi mă otrăvesc

Când vorbesc...

Și ce fel de coniac

Beau când tac...

Și de-atunci ―

Nu vreau să spun de când ―

Am rămas cu toamna-n trup și gând!...

Și de-atunci, în fiecare an,

Toamna, fată bună, vine să mă vadă ―

Vine ca o oră fixă pe cadran

Și solemnă ca o stea cu coadă...

Și, cum știe că eu nu fac decât bine,

Toamna stă trei luni întregi la mine,

Cum ar sta la ea acasă...

Până ce-ntr-o bună zi mă lasă

Și se duce de s-ascunde...

Unde?...

Dracul știe unde!...

Numai că, după ce pleacă,

Odăița-mi pare mai săracă...

Poate fiindcă toamna-mi fură

De la gură

Tot ce-n nouă luni adun ―

Cu răbdare și tutun ―

Tot ce cred că-i mai de seamă

Pentru clopoțelul meu de-alarmă!...

Toamna, fată indiscretă

Și cochetă,

Se agită ca un ascuțiș de sapă

Pe biroul plin de praf și prin sertare

Și-mi distruge fără milă

Operele literare,

Rupând filă după filă,

De mă lasă gol... goluț...

Ca o ciutură-ntr-un puț,

Fără nici un pic de apă!...

Dar norocul meu că-n acest an

Timpul merge după alt meridian...

Și că versurile acestea au fost scrise

Nu la mine-acasă ―

Cum scriu eu de obicei, pe masă ―

Ci pe iarba verde,

Undeva, la țară,

Unde calendarul scrie că-i tot vară

Și-unde toamna încă nu sosise!...

Da capo al fine

lui N. Davidescu

De-a lungul catacombelor săpate

În visele granitului de ieri,

Eu retrăiesc legenda anonimă

A primilor martiri autohtoni

Și-n lumea stalactitelor sonore ―

Miragiu subteran de palmieri ―

Desăvârșesc o Biblie-adnotată

De nesfârșitul șir de Epigoni!...

Sub bolțile de trei ori milenare ―

Închis ca-n propriul meu mausoleu ―

Transcriu pe pergamentul veșniciei

Ecoul preistoricului Vers,

Și-n fundul catacombelor săpate

În visele proteicului Eu,

Prin glasul meu tălmăcitor de dogme

Vorbește parcă-ntregul Univers!...

Contururile șterse de-ntunerec

Redau viață vechilor Aezi,

Sub degetele lor imaginare

Re-nvie, parcă tetracordul grec,

Și-n bolțile de trei ori milenare

Se-nalță, după epoci, trei grămezi ―

De piatră,

De aramă

Și de aur ―

Simbolurile tragediilor umane,

Clepsidrul mut al clipelor ce trec...

Trec toți la rând...

Pe lespezile negre,

Ca-ntr-un postum cortegiu funerar,

Trec iambii

Și troheii altor vremuri ―

O-ntreagă-apoteoză de fantome...

Iar aiurarea harfei rafinate

Cu fluieratul naiului barbar,

În noaptea catacombelor răsună

Ca-n nopțile venericei Sodome,

Trec toți la rând...

E-atâta majestate

Și-atâta surd tumult în mersul lor,

Și-n lumea stalactitelor sonore

E-atât decor

Și-atâta feerie,

Că iambii

Și troheii altor vremuri

Re-nvie-n subterana tragedie

Dezastrul mitologicei credințe

Și doliul semizeilor ce mor!...

Trec toți la rând...

Exodul neființei

Se pierde-n coridorul milenar,

Iar urma celor ce-au trăit prin cântec

Dispare-n calea celor care vin

Să reclădească-n noaptea milenară

Același alb, fantasmagoric far

Spre care mateloții inspirării

Se-ndreaptă și-azi pe iahtul lor divin...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Martiri autohtoni ai catacombei

În care eu sunt ultimul venit...

Postuma voastră apoteozare ―

Că după moarte nu veți mai muri ―

Mă-ndepărtează tot mai mult de dogma

Eternității voastre de granit...

Voi sunteți cei ce-ați fost,

Eu nu sunt încă

Decât preludiul celui ce voi fi!...

Rânduri pentru păsările călătoare

lui Octavian Goga

Frunză galbenă, uscată ―

Frunză ce-ai fost verde-odată,

Șterge-ți ochii de rugină,

C-a intrat toamna-n grădină,

Și-a intrat ca o stăpână

Cu vântul și ploaia-n mână!...

Primul stol de rândunele

A pornit spre Dardanele...

Berzele desperecheate

Se-mpreună-n zbor și ele,

Să pornească pe-nserate,

Iar triunghiul de cocori

Se-ntregește tot în zbor,

Să pornească mâine-n zori

Spre Bosfor...

Frunză galbenă, uscată ―

Frunză ce-ai fost verde-odată...

De-a lungul șoselelor,

Pe tot lungul apelor,

Și din creasta munților

Până-n fundul văilor...

În vârful copacilor

Au rămas doar ciorile,

Să păzească morile ―

Morile ce macină,

După vechea datină,

Zodia-nceputului

Cu păcatul trupului,

Și rodul pământului,

Cu belșugul anilor,

Zilelor

Și clipelor

Pentru cei flămânzi de soare

Și de „semne de-ntrebare”!...

Frunză galbenă, uscată,

Frunză ce-ai fost verde-odată,

Azi grădina Domnului

Nu mai este-a nimănui...

Au zburat din ea mai toate

Vietățile aripate

Și-au rămas doar ciorile ―

Ciorile,

Surorile

Vânturilor,

Ploilor,

Grijilor,

Nevoilor,

Și-ntunericimilor!...

Au rămas să vămuiască

Cu pecetia domnească,

După socotința lor,

Soarta zburătoarelor...

Și să-nchidă-ntre zăbrele

Împletite din nuiele

Călătoarele rebele

Ce-au pornit cu toate-n zbor

Fără știrea ciorilor,

Spre Bosfor

Și Dardanele!...

Rânduri pentru plopii în ploaie

pictorului Jean Al. Steriadi

Ploaie...

Ploaie...

Ploaie...

Ploaie multă,

Ploaie deasă

Ca beteala de mireasă...

Plopii mei, scuipați de ploaie,

Se frământă

Și se-ndoaie ―

Parcă-ar vrea să-mi intre-n casă!...

Plopii ce-au crescut cu mine

Îmi fac semne disperate...

― Hai!... Deschide-odată, frate,

Și primește-ne-n odaie,

Că-n odaia ta-i mai bine

Ca-n grădina noastră,-afară...

Doamne...

Cu ce ți-am greșit,

De-ai fost rău cu mine-aseară

Și m-ai pedepsit?

De ce-ai vrut ce nu se poate ―

Să mă cred cu plopii frate,

Frate fericit?...

Doamne... Doamne!...

Ce să fac?

M-am certat cu plopii-aseară

Și nu știu cum să-i împac!...

Cum să-i fac să mă-nțeleagă

Că frăția ce ne leagă

Nu-i decât o vorbă-n vânt...

Și că plopul când se-ndoaie

Cât stă țeapăn la pământ ―

Chiar când e scuipat de ploaie ―

E mai viu și mai puternic

Decât omul din odaie,

Ce se stinge pe picioare

Ca un muc de lumânare

Într-un sfeșnic!...

Ploaie...

Ploaie...

Ploaie!...

Specific românesc

lui Aron Cotruș

Ce românești sunt astăzi căsuțele din Șchei!...

Sunt vesele și albe și curate ―

Și totuși, altădată, ce triste și-ncruntate

Te-ntâmpinau aceste căsuțe strămoșești,

Prin care țărăncuțele minore,

De teama slujitorilor domnești,

Își ascundeau panglicele lor tricolore,

Căci zbirii stăpânirii din cetate,

Când năvăleau în Șchei să-și încaseze birul,

Le despuiau de salbe,

Inele

Și cercei;

Și le-aruncau pe toate, aproape goale,-n ploaie,

Ca să-nmulțească crucile din cimitirul

Bisericuții Sfântul Niculaie...

Așa era pe vremea-aceea-n Șchei

Când zbirii stăpânirii din cetate

Vânau doar pungi de aur

Și... femei...

Dar bunul Dumnezeu, care veghea

Cu ochiul său triunghiular de peruzea,

S-a mâniat de-atâta răutate...

Și-atunci, toți zbirii din cetate,

Cât ai clipi din ochi, au dispărut

Brașovul n-a mai fost cetate

Și-n Șchei dreptate s-a făcut ―

Dreptate sfântă, pentru lumea toată ―

Așa cum nu se mai făcuse

În Șchei de nimeni... niciodată...

Dar dacă atunci, în Șchei, s-au petrecut

Minunile pe care le-ați văzut,

În Șchei rămâne totuși și astăzi, neschimbat,Un nume vechi,

Un nume de mare Împărat,

Pe care, Dumnezeu chiar ― dacă-ar vrea

Să-l schimbe ―

Dumnezeu nu l-ar schimba!...

De-aceea „Împăratul Solomon”

Din firma cârciumii cu-același nume

A renunțat la sceptru și la tron

Și-n cârciuma din Șchei, plină de lume,

Înveselește și-astăzi la fel ca-ntotdeauna

Perechile de tineri ― drumeți îndrăgostiți ―

Clienți care se-mbată cu bere și cu glume,

În timp ce lăutarii le miorlăie-n urechi

Refrenul nou al unei romanțe de sezon,

Ce nu-i decât refrenul romanței foarte vechi,

Pe care-o știți cu toții ―

Romanța vieții noastre,

Cu „banca solitară”.

Cu „brazii”

Și cu „luna”!...

Solilocul măscăriciului

lui Puiu Iancovescu

Prin câte panorame de bâlci am colindat,

Eu nicăieri nu m-am simțit mai bine

Ca-n panorama-n care Tu te-ai lipit de mine ―

Tovarășă divină de joc și de... păcat!...

Dar azi, când simt că jocul și gluma s-au sfârșit,

Din goana nebuniei de artă de-altădată,

Mă-ntorc din nou acolo de unde am pornit ―

La piatra de șosea kilometrată,

Pe care Dumnezeu mi-a țintuit

Și numele,

Și chipul,

Și ursita...

Să hoinăresc cu tine, prin bâlciuri,

Travestit

În măscăriciul Pepi,

Nebun după Pepita,

Și-n gând cu-aceeași teamă ridiculă și veche

Ca orice om ce trece drept „om într-o ureche”...

Și-acum...

Acum, te-ntreb pe tine ―

Pe tine, care mă-nțelegi mai bune

Ca oricine ―

Pe tine, care-mi ești amantă,

În lipsa unui alt amant...

Te-ntreb ― burete absorbant ―

Ce ai de gând să faci cu mine?...

Nu vrei să faci

Măcar un gest de caritate ―

Să nu mă mai produc cu tine-n spate,

Ca-n panorama de odinioară

Când te-ai lipit de mine-ntâia oară

Și publicul râdea să moară?...

Și fiindcă m-ai legat la ochi,

Nu vrei

Măcar o clipă ochii să-mi dezlegi ―

Să fiu și eu o dată stăpân pe ochii mei

Ca să te pot privi cu ochii-ntregi

Și să te pot ucide-ntâi pe tine,

Ca-n urmă, bunul Dumnezeu ―

De dragul tău ―

Să facă același lucru și cu mine?...

Și-n noaptea viitoare, chère Madame,

Uitarea să ne șteargă pe veci de pe program!...

Moartea dresorului de sticleți

lui Const. Stere

A murit dresorul de sticleți!...

A murit șu ultimul dresor...

A murit cu mâinile pe ei,

Și cu ochii-nfipți în ochii lor!...

Și-n odaia lui n-au mai rămas

Decât note muzicale, desenate pe pereți,

Portativele de sârmă, fabricate de ovrei,

Coliviile de sfoară, cu grăunțele de mei...

Și vreo sute de duzini de cântăreți

Îmbrăcați în doliu mare,

Care i-au cântat la-nmormântare

Și-au să-i cânte și la parastas...

A murit dresorul de sticleți!...

A murit dresorul, fericit ―

Că sticleții lui ―

Copiii nimănui ―

L-au stimat și l-au iubit...

Și că el a scos din ei

O falangă minunată

De maeștri cântăreți ―

Nu țârcovnici mititei,

Ca dresorii de-altădată!...

Căci e drept că-n viață lucrul cel mai greu

E să-și piardă omul vremea cu sticleții,

Ca să pună la curent analfabeții

Cu ce-a neglijat să-i pună Dumnezeu!...

A murit dresorul de sticleți!...

Dar ―

Surpriză mare ―

După ce-a murit,

Guralivii cântăreți s-au răzvrătit,

Declarând că-n cariera lor

Nu mai au nevoie de un alt dresor!...

Și din coliviile de sfoară

Au zburat cu toții, să cânte-n stradă-afară...

Și-au jurat solemn pe viitor,

O completă libertate

Pentru cântecele toate...

Și sticleții toți ―

Să cânte numai după capul lor!...

A murit dresorul de sticleți!...

Bine c-a murit la timp și el ―

Căci era bătrân,

Bețiv

Și chel...

Dar, la drept vorbind, era „dresor” ―

Fiindcă, după moartea lui, sticleții

Când au încercat din nou să cânte

Numai după capul lor...

Au dat „kix” cu toții,

Și cântăreții

S-au întors afoni în colivie!...

S-au întors cu toții!...

Dar ce folos ―

Că dresorul ce-a murit n-a fost Cristos,

Și dresorul mort nu mai învie!...

Itinerar

lui Alexandru Cazaban

În Pullman, cu 80 pe oră!

Zburam,

Și viteza sonoră

Ne sparge urechea cu un Cake-Walk,

Că toți călătorii ―

Umane sfârleze ―

Se lasă pe spate și-ncep să danseze

Pe loc...

În timp ce pe câmp se perindă,

Ca într-un vechi ciob de oglindă,

Copacii

Și stâlpii de telegraf,

De care s-agață toți norii de praf,

Pe care căruța cu fân, din șosea,

Nu-i lasă să meargă alături de ea!...

Mizil...

Monteoru...

Buzău...

Și Pullmanul nostru, cu 80 pe oră,

Își bemolează viteza sonoră,

Și-n gară, deodată, tăcut se oprește!...

Probabil că Pullmanul știe

Că-n gara Buzău drumul bun se sfârșește

Și-ncepe de-acum drumul rău...

Dar Pullmanul ― „Made in England” ―

Glumește: „Ce-o fi... să fie!”...

Și vesel pornește din nou ―

Pornește cu aceeași viteză sonoră

Și cu același obraznic ecou:

„Cu 80 pe oră!”...

„Cu 80 pe oră!”...

Și drumul se-ntinde ca un gumelastic ―

Lipsit și de spirit

Și de simțul plastic ―

O biată cireadă de vaci și viței

Ne-ntâmpină-n gara de la Făurei,

Iar gara pustie din Lacul-Sărat

Ne anunță că „Lacul-Sărat” a... secat!...

Păcat că în Pullman nu poți să vânezi

Nimic din ce vezi!...

Poți însă flirta

Cu vecina ta ―

Fardată anume pentru așa ceva!...

Dar Pullmanu-i Pullman!...

Stop!...

Gara Brăila ―

Gară cu bucluc...

„Vezi rândunele se duc,

Se scutură frunza de nuc,

S-așterne bruma peste vii”...

Peste părinți,

Peste copii

Și peste șlepurile noastre

Din cimitirul Dunării albastre ―

De la Brăila până la Sulina ―

Unde le-a-nțepenit rugina,

Că n-au fost șlepuri plutitoare

Decât pe Dunăre ―

Nu și pe mare!...

În timp ce Pullmane terestre

Și trenuri lungi accelerate

Stopează azi, prin porturi, pe-nserate

Și, vesele, sfidează prin ferestre

Cârligul unui „?” (semn de întrebare)

De care

Tu ― călător numai pe mare ―

Îți spânzuri zilnic... ziua viitoare!...

Cântecul nebunului

Ei sunt cuminți...

Eu sunt nebun...

Dar cum Eu sunt ce-am fost mereu ―

Poate că cel cuminte-s Eu ―

Deși de câte ori le-o spun,

Eu pentru Ei... sunt tot nebun...

Eu mă urăsc că nu-s ca Ei...

Eu îi iubesc că nu-s ca Mine...

Ei beau

Și mint fără rușine ―

Și-n ochii prietenilor mei

Trec drept nebun... că nu-s ca Ei...

Lor nu le place-amanta Mea...

Mie nu-mi place-amanta Lor...

Ei văd cu ochii tuturor

Femeia...

Eu n-o pot vedea

Decât cu-ai mei ―

Amanta Mea...

Dar cum din Ei toți numai Eu

Nu sunt ca Ei,

Am să mă duc

De voia mea la balamuc ―

Și fiindcă nu-mi va părea rău,

Cumintele voi fi tot Eu!...

Strofe pentru El

Deși noi toți îi suntem frați

Și toți îl ascultăm la fel ―

Noi nu-i suntem decât argați,

Căci l-am ales stăpân pe El!...

Dar Eu, cum nu-i pot fi argat ―

Deși noi toți suntem la fel ―

De șorțul alb m-am dezbrăcat

Și n-am mai ascultat de El...

Dar azi, când simt că se cuvine

Ca toți să-l ascultăm la fel ―

Deși m-ascult numai pe mine,

Eu nu m-ascult decât prin El!...

A XI-a poruncă

lui Radu Cioculescu

Ascultă, privește și taci!...

Ascultă, să-nveți să vorbești,

Privește, să-nveți să clădești.

Și taci, să-nțelegi ce să faci...

Ascultă, privește și taci!

Când simți că păcatul te paște

Și glasul Sirenei te fură,

Tu pune-ți lacăt la gură

Și-mploră doar sfintele moaște ―

Când simți că păcatul te paște!...

Când simți că dușmanul te-nvinge,

Smulgându-ți din suflet credința,

Așteaptă-ți tăcut biruința

Și candela minții nu-ți stinge ―

Când simți că dușmanul te-nvinge!

Când brațele-ncep să te doară,

De teamă să nu-mbătrânești,

Rămâi tot cel care ești ―

Aceeași piatră de moară ―

Când brațele-ncep să te doară!...

Iar când, cu ochii spre cer,

Te-ntrebi ce-ai putea să mai faci,

Ascultă, privește și taci!...

Din brațe fă-ți aripi de fier

Și zboară cu ele spre cer!...

Romanța inimii

lui Vladimir Streinu

Inimă ― ciutură spartă ―

Cui mai duci apă la poartă,

Dacă nimeni nu mai trece

Să-ți soarbă din apa rece ―

Apă bună de descântec

De la ochi până la pântec?...

Inimă ― ciutură goală ―

Cine te spoi cu smoală

Și te-ascunse în ogradă,

Nimeni să nu te mai vadă,

Ca să-ți mai cerșească apă

Când de sete gura-i crapă?

Inimă ― ciutura mea ―

Dă-mi să beau, dar altceva,

C-apa rece ți-au golit-o

Toți cei care ți-au sorbit-o!...

Dă-mi ce mi-ai păstrat doar mie ―

Dă-mi un strop de apă vie!...

Retrospectivă sentimentală

lui Eugen Herovan

Prevăd orașul pribegiei mele ―

Neprețuit motiv de inspirare ―

Cu-același Vodă Cuza tronând în piața mare,

Îndurerat de-atâtea vremuri grele...

Ștefan cel Sfânt și-arată buzduganul...

Cu care-nspăimântase întreg aliotmanul...

Miron Costin letopisețu-și scrie

Cu sângele Moldovei ― izvor de apă vie...

În jilțul lui, Asachi ― poet și fabulist ―

Pledează și-astăzi pentru „curentul latinist”...

În fața teatrului, Vasile Alecsandri

Se-ntreabă ca Hamlet: „A fi sau... a nu fi?...”

Mihail Kogâlniceanu, la Copou,

Repetă un capitol istoric veșnic nou...

Sărmanul Eminescu, într-un cearșaf de baie,

Și-așteaptă epigonii flămânzi ca să-l despoaie,

Și-n timp ce turnul Goliei se-ntreabă ce să facă ―

Să-și plângă gloria defunctă sau să tacă ―

Biserica ― minune unică ― Sfântul Sava,

Ea singură-ți surâde, că-și re’nnoiește slava!...

Mâhnit de-atâtea regăsiri în mine,

Îmi lăcrimează ochii de ciudă și rușine,

Și cum n-aud pe nimeni urându-mi „noapte bună”,

Cobor tăcut spre gară, cu Iașii... mână-n mână!...

Turism

lui Emanoil Bucuța

Șoseaua urcă spre Voineasa,

Iar Lotrul curge spre Brezoi...

O fată și-a pierdut cămașa

Prin fânul de curând cosit,

Și-acum, în poarta casei, s-a proptit

Să-și mai arate-o dată sânii goi

Și trupul rumenit de soare

Turiștilor înfometați

De farmecul unei idile trecătoare

În pitorescul munților Carpați...

Așa sunt toate fetele la munte...

În prima zi ―

Oricare-ar fi ―

Se lasă sărutate doar pe frunte...

A doua zi,

Până și cele mai ursuze

Se lasă sărutate chiar pe buze...

Iar în a treia

Sau a patra zi

Se lasă duse sub un brad

Unde se-mpiedică, mai toate,

Și leșinate-n brațe-ți cad,

Ca niște biete curci plouate...

Deși ― prin munți, în fiecare vară,

La fel, turiștii urcă

Iar fetele... coboară...

Șoseaua urcă spre Voineasa

Și Lotrul curge spre Brezoi...

Iar mirele

Și cu mireasa

Din carul nou cu patru boi ―

Un dar de ziua nunții lor ―

Zâmbesc șireți

Și fericiți,

Că grație turiștilor

Au fost uniți

În vecii...vecilor!...

Pe malul Oltului

lui Nicu Budurăscu

Pornind din Lotru spre Cornet,

Șoseaua urcă-ncet... încet...

Ținându-se parcă de mână

Cu linia ferată,

O vecină,

Ce-i pare totuși o străină,

Fiindcă nu seamănă cu ea,

O biată bătrână șosea

Banală ―

Dar națională!...

Șoseaua urcă-ncet, ca de-obicei,

Proptindu-se doar în copacii ei...

Urcă tăcută

Și timidă

Ca o omidă...

În timp ce linia ferată

Urcă țipând,

Parcă-ar fi beată,

Ca și locomotiva „Malaxa”,

A unui tren de marfă,

Care ―

Pornit din Piatra-Olt

Spre Turnu-Roșu ―

Când dă cu ochii, pe șosea,

De câte-o țărăncuță

Cam prostuță,

Crezând că-și poate bate joc de ea

Țipă sulemenindu-și coșul

Cu fumul negrilor cărbuni,

Ca o cocoană din elită

Cu ochii plini de dinamită

Scăpată dintr-o casă de nebuni.

Doar Oltul ― apă blestemată ―

Nu vrea să urce niciodată,

Nici cu șoseaua demodată,

Nici cu moderna linie ferată...

El singur, săltăreț, coboară

Spre Dunăre ―

Dunărea noastră

Cu apă multă

Și albastră...

Și coborând ―

Iarnă sau vară ―

Surâde fredonând la fel

Ca orice egoist rebel,

Același veșnic menuet

Discret,

Pe care nu-l dansează decât el!...

La fel și-n viață...

Uneori ―

Dacă te urci

Sau te cobori ―

Cu-aceeași ură te privesc ai tăi,

C-așa suntem cu toții ―

Oameni răi!...

Și-oricare-ar fi cel care urcă ―

Dușmani

Sau prieteni ―

Toți îl spurcă...

Iar când, întâmplător, coboară,

Toți îl omoară!...

Apariție nocturnă

Î. P. S. S. Tit Simedrea

Mi-a ieșit în drum fantoma

Omului bătut în cuie

Și m-am întrebat ca Toma:

― El o fi?

Sau, poate... nu e...

Cine-a fost?...

N-a fost decât

Chipul unui om ― și-atât ―

Chipul omului frumos

Din năframa sfintei Veronica ...

Dar pe mine m-a prins frica

Și, cum sunt un om pios,

În noaptea Vinerei Mari,

M-am făcut din mare mic

Și-am tăcut chitic.

Căci pe buze-mi înghețase

Numele celui răsfrânt

Pe năframa de mătase,

Care dibuia tăcut

Printre marii cărturari

Un tovarăș credincios

Ca să-i țină de urât

În mormânt!...

Rânduri pentru Moș Crăciun

Iartă-mă că te salut numai din ușă...

Te-aș pofti și-n casă,

Dar mi-e teamă

Că-mi aduci aceeași veșnică păpușă

Și același vechi refren de panoramă!...

Iartă-mă că-ți spun ce cuget, Moș Crăciun...

Dar eu ― zău ― nu văd de ce mai vii!...

Ce folos că ești bătrân

Și-ai suflet bun,

Dacă-n tolbă n-ai decât minciuni pentru copii!...

Nu-ți pierde timpul cu povești

Pentru cei ce nu mai cred în ele...

Tu ― e drept ― n-ai fost decât așa cum ești ―

Omul cu păpuși de porțelan

Și acadele...

Dar eu nu mai sunt copilul de-altădată,

Să mă-ncânt numai de chipuri ce se șterg ―

Mie-mi trebuie-o femeie adevărată,

Nu femei-păpuși de Nürenberg!...

Iată!...

Asta este tot ce-am avut să-ți spun...

Și ți-am spus, să știi și tu ce-aș vrea!...

Ține minte,

Ține minte, Moș Crăciun...

Și la anul, dacă vii din nou, să-mi vii cu Ea!...

Nu sunt ce par a fi...

lui Gicu

Nu sunt ce par a fi ―

Nu sunt

Nimic din ce-aș fi vrut să fiu!...

Dar fiindcă m-am născut fără să știu,

Sau prea curând,

Sau poate prea târziu...

M-am resemnat, ca orice bun creștin,

Și n-am rămas decât... Cel care sunt!...

Sunt cel din urmă strop de vin

Din rustica ulcică de pământ

Pe care l-au sorbit pe rând

Cinci generații de olteni ―

Cei mai de seamă podgoreni,

Dintre moșneni

Și orășeni ―

Strămoșii mei, care-au murit cântând:

„Oltule... râu blestemat...

Ce vii așa turburat”...

Dar Oltul i-a plătit la fel

Cum l-au cântat și ei pe el...

Și cum ― mi-e martor Dumnezeu ―

Astăzi, nu-l mai cânt decât eu!...

Pe mine, însă ―

Ce păcat

Că vinul vechi, de Drăgășani,

M-a întinerit cu trei sute de ani,

Când fetele din Slatina

Cu ochii mari cât strachina,

De câte ori le-am sărutat,

M-au blestemat

Să-mi pierd cu mințile

Și datina,

Să nu mai fiu cel care sunt

Cu-adevărat,

Și ca să fiu pe placul lor,

Să le sărut doar la... culesul viilor,

În zvonul glumelor zvârlite-n vânt

Pe care Oltul, când le prinde ―

Oricât ar fi de turbure ―

Se limpezește

Și se-ntinde

Cu ele până-n Dunăre!...

La fel și eu, ca orice bun creștin,

Pe malul Oltului, cândva,

Mă voi întinde tot așa,

Când cel din urmă strop de vin

Îl voi sorbi tot din ulcica mea,

Nu din paharul de argint, al altuia ―

Pahar străin!...

Și-abia atunci voi fi cu-adevărat

Cel care-am fost ―

Un nou crucificat ―

În vecii vecilor... Amin!...

Drum crucial

lui Al. Tzigara-Samurcaș

Pe scara sufletului meu

M-am întâlnit cu bunul Dumnezeu ―

Eu coboram mâhnit din conștiința mea,

Iar El urca surâzător spre ea!...

Și ne-am oprit la jumătatea scării

Încrucișându-ne în clipa-ntâmpinării

Săgețile perechilor de ochi ca de-obicei ―

Ah! ochii Lui cum seamănă cu ochii mei!

Pe scara sufletului meu

M-am întâlnit din nou cu Dumnezeu ―

El cobora solemn din conștiința mea,

Iar Eu urcam surâzător spre ea!...

Epilog

lui Nicu Herăscu

Ce regăsire triumfală după un sfert de veac aproape!...

Îți mai aduci aminte, mare, de-Argonautul epigon

Ce-ți fragmenta imensitatea

Într-un caiet de versuri șchioape

Și-ți profana tridentul clasic cu simple urme de creion?

Aceeași rece-mbrățișare de-albastru, violet și verde,

Aceeași mută întrebare „de ce”, „de unde”, și „de când”,

Și-aceeași inutilă goană spre orizontul ce se pierde

În golul circomflex din care pornesc Sirenele cântând.

Te regăsesc aceeași mare, cu-aceeași tragică poveste,

Cu-aceleași vânturi vagabonde,

Cu-aceeași lună cap de mort

Și-același glas care mă cheamă, ―

Deși mi-ascunde cine este:

„Sosesc corăbiile, vino, să le vedem cum intră-n port”.

Ita est...

Știți voi ce sunt versurile mele?

Zboruri în „zigzag” de rândunele,

Zboruri fragmentate,

Rupte

Și-nnodate

Ca să poată fi de toți cântate,

Nu citite pe sub gene ―

Pui golași de vrăbii fără pene...

Dar voi nu știți nici măcar silabisa

Zborurile-acestea, smulse din inima mea!

Nu știți că din zborul versurilor mele,

Se-ntregesc perechile rebele

Și că-n ochii celor care mi le cântă,

Strălucesc scântei de aur, ce-nspăimântă

Pe cei care mi le-ascultă-ntâia oară,

Măcinându-se ca grâul sub piatra de moară!...

Versurile mele?...

Semne de-ntrebare

Pentru-abecedarul vieții viitoare...

Versurile mele?

Stropi de apă vie

Și ploaie de stele

Pentru veșnicie!...

Table of Contents

Nu sunt ce par a fi

În loc de prefață

Povestea mea și a lor

Rânduri pentru carte

Olandezul zburător

Rânduri pentru întregirea mea

Spovedanie

Rânduri pentru credința mea

Rânduri pentru un necredincios

În așteptare

Romanță negativă

Romanță meschină

Epilog sentimental

Poveste scurtă

Quiproquo

Sinuciderea lui Don Juan

Rânduri pentru cuvintele „Nu“ și „Da“

În cinstea celei care a plecat

Cântăreața anonimă

Fapt divers

Romanță retrospectivă

Romanța tinereții

Rânduri pentru Brigitta

Rânduri pentru Mi-Tzu-Ko

Romanța ultimului sărut

De ce-ai plecat?

Primăvară rurală

Romanța răspunsului mut

Isprava toamnei

Da capo al fine

Rânduri pentru păsările călătoare

Rânduri pentru plopii în ploaie

Specific românesc

Solilocul măscăriciului

Moartea dresorului de sticleți

Itinerar

Cântecul nebunului

Strofe pentru El

A XI-a poruncă

Romanța inimii

Retrospectivă sentimentală

Turism

Pe malul Oltului

Apariție nocturnă

Rânduri pentru Moș Crăciun

Nu sunt ce par a fi...

Drum crucial

Epilog

Ita est...