Noi

Octavian Goga

Editura Bestseller

Imagine: TGTGTG/Shutterstock.com

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Rugăciune

Rătăcitor, cu ochii tulburi,

Cu trupul istovit de cale,

Eu cad neputincios, stăpâne,

În fața strălucirii tale.

În drum mi se desfac prăpăstii,

Și-n negură se-mbracă zarea,

Eu în genunchi spre tine caut:

Părinte,-orânduie-mi cărarea!

În pieptul zbuciumat de doruri

Eu simt ispitele cum sapă,

Cum vor să-mi tulbure izvorul

Din care sufletul s-adapă.

Din valul lumii lor mă smulge

Și cu povața ta-nțeleaptă,

În veci spre cei rămași în urmă,

Tu, Doamne, văzul meu îndreaptă.

Dezleagă minții mele taina

Și legea farmecelor firii,

Sădește-n brațul meu de-a pururi

Tăria urii și-a iubirii.

Dă-mi cântecul și dă-mi lumina

Și zvonul firii-ndrăgostite,

Dă-i raza soarelui de vară

Pleoapei mele ostenite.

Alungă patimile mele,

Pe veci strigarea lor o frânge,

Și de durerea altor inimi

Învață-mă pe mine-a plânge.

Nu rostul meu, de-a pururi pradă

Ursitei maștere și rele,

Ci jalea unei lumi, părinte,

Să plângă-n lacrimile mele.

Dă-mi tot amarul, toată truda

Atâtor doruri fără leacuri,

Dă-mi viforul în care urlă

Și gem robiile de veacuri.

De mult gem umiliții-n umbră,

Cu umeri gârbovi de povară...

Durerea lor înfricoșată

În inimă tu mi-o coboară.

În suflet seamănă-mi furtună,

Să-l simt în matca-i cum se zbate,

Cum tot amarul se revarsă

Pe strunele înfiorate;

Și cum sub bolta lui aprinsă,

În smalț de fulgere albastre,

Încheagă-și glasul de aramă:

Cântarea pătimirii noastre.

Plugarii

La voi aleargă totdeauna

Truditu-mi suflet să se-nchine;

Voi singuri străjuiți altarul

Nădejdii noastre de mai bine.

Al vostru-i plânsul strunei mele,

Creștini ce n-aveți sărbătoare,

Voi, cei mai buni copii ai firii,

Urziți din lacrimi și sudoare.

Cu mila-i nesfârșită, cerul

Clipirii voastre-nduioșate

I-a dat cea mai curată rază

Din sfânta lui seninătate.

El v-a dat suflet să tresară

Și inimă să se-nfioare,

De glasul frunzelor din codru,

De șopot tainic de izvoare.

În coapsa grăitoarei miriști

Devreme plugul vostru ară;

E primăvară pe câmpie,

Și-n ochiul vostru-i primăvară.

Blând tainele vi le desface

Din sânu-i milostiva glie,

Căci toată floarea vă cunoaște

Și toată frunza ei vă știe.

Purtați cu brațele-amândouă

A muncii rodnică povară,

Sub strălucirea-nlăcrimată

A dimineților de vară.

Și nimeni truda nu v-alină,

Doar bunul cerului părinte,

De sus, pe frunte vă așază

Cununa razelor lui sfinte.

A voastră-i jalea cea mai mare,

A voastră-i truda cea mai sfântă,

Stăpânul vitreg vă lovește,

Când cerul bine-vă-cuvântă.

Dar dacă-n schimbul pâinii voastre,

Piticul vă plătește fiere,

Îndurător v-ascultă Domnul

Și vă trimite mângâiere.

Când doarme plugul pe rotile,

În pacea serilor de toamnă,

La voi coboară Cosânzeana,

A visurilor noastre doamnă.

Vin crai cu argintate coifuri

Și-n aur zânele bălaie:

Atâta strălucire-ncape

În bietul bordeiaș de paie.

Frați buni ai frunzelor din codru,

Copii ai mândrei bolți albastre,

Sfințiți cu roua suferinții

Țărâna plaiurilor noastre!

Din casa voastră, unde-n umbră

Plâng doinele și râde hora,

Va străluci odată vremii

Norocul nostru,-al tuturora.

A mea e lacrima ce-n tremur

Prin sita genelor se frânge,

Al meu e cântul ce-n pustie

Neputincioasa jale-și plânge.

Ci-n pacea obidirii voastre,

Ca-ntr-un întins adânc de mare.

Trăiește-nfricoșatul vifor

Al vremilor răzbunătoare.

Noi

La noi sunt codri verzi de brad

Și câmpuri de mătasă;

La noi atâția fluturi sunt,

Și-atâta jale-n casă.

Privighetori din alte țări

Vin doina să ne-asculte;

La noi sunt cântece și flori

Și lacrimi multe, multe...

Pe boltă, sus, e mai aprins,

La noi, bătrânul soare,

De când pe plaiurile noastre

Nu pentru noi răsare...

La noi de jale povestesc

A codrilor desișuri,

Și jale duce Murășul,

Și duc tustrele Crișuri.

La noi nevestele plângând

Sporesc pe fus fuiorul,

Și-mbrățișându-și jalea plâng

Și tata, și feciorul.

Sub cerul nostru-nduioșat

E mai domoală hora,

Căci cântecele noastre plâng

În ochii tuturora.

Și fluturii sunt mai sfioși

Când zboară-n zări albastre,

Doar roua de pe trandafiri

E lacrimi de-ale noastre.

Iar codrii ce-nfrățiți cu noi

Își înfioară sânul

Spun că din lacrimi e-mpletit

Și Oltul, biet, bătrânul...

Avem un vis neîmplinit,

Copil al suferinții,

De jalea lui ne-am răposat

Și moșii, și părinții...

Din vremi uitate, de demult,

Gemând de grele patimi,

Deșertăciunea unui vis

Noi o stropim cu lacrimi...

Oltul

Mult iscusita vremii slovă

Nu spune clipa milostivă

Ce ne-a-nfrățit pe veci necazul

Și veselia deopotrivă...

Mărită fie dimineața

Ce-a săvârșit a noastră nuntă,

Bătrâne Olt! - cu buza arsă

Îți sărutăm unda căruntă.

În cetățuia ta de apă

Dorm cântecele noastre toate

Și fierbe tăinuita jale

A visurilor sfărâmate.

Tu împletești în curcubeie

Comoara lacrimilor noastre,

Și cel mai scump nisip tu-l duci

În vadul Dunării albastre.

La sânul tău vin, în amurguri,

Sfioase, fetele fecioare,

Și dimineața vin neveste

Cu șorțul prins în cingătoare -

Și vin păstori cu gluga albă,

Din fluier povestindu-și dorul -

Și câte cântece și lacrimi

Nu duce valul, călătorul...

Drumeț, bătut de gânduri multe,

Ne lași atât de greu pe noi,

Îmbrățișându-ne câmpia,

Te uiți adesea înapoi.

Așa domol te poartă firea,

Căci duce unda-ți gânditoare:

Durerea unui neam ce-așteaptă

De mult o dreaptă sărbătoare.

Demult, în vremi mai mari la suflet,

Erai și tu haiduc, moșnege,

Când domni vicleni jurau pe spadă

Să sfarme sfânta noastră lege;

Tu, frate plânsetelor noastre

Și răzvrătirii noastre frate,

Urlai tăriilor amarul

Mâniei tale-nfricoșate.

Cum tresăreau încremenite,

În jocurile lor buiestre,

Oștiri cu coifuri de aramă

Și roibi cu aur pe căpestre

Când la strigarea ta de tată

Grăbeau din codri la poiene,

Strângând săcuri a subțioară,

Feciorii mândrei Cosânzene.

Zdrobită-n praf, murea arama,

Și codrul chiotea, viteazul;

Iar tu, frăține, mare meșter,

Biruitor frângeai zăgazul

Și,-mbujorându-te la față,

Treceai prin văile afunde,

Încovoindu-ți îndărătnic

Mărețul tău grumaz de unde.

Slăvite fărmituri a vremii,

De mult v-am îngropat văleatul...

Neputincios pari și tu astăzi -

Te-a-ncins cu lanțuri împăratul.

Ca unda ta strivită, gemem

Și noi, tovarășii tăi buni,

Dar de ne-om prăpădi cu toții,

Tu, Oltule, să ne răzbuni!

Să verși păgân potop de apă

Pe șesul holdelor de aur;

Să piară glia care poartă

Înstrăinatul nost' tezaur;

Țărâna trupurilor noastre

S-o scurmi de unde ne-ngropară

Și să-ți aduni apele toate -

Să ne mutăm în altă țară!

Casa noastră

Trei pruni frățini, ce stau să moară,

Își tremur creasta lor bolnavă,

Un vânt le-a spânzurat de vârfuri

Un pumn de fire de otavă.

Cucuta crește prin ogradă,

Și polomida-i leagă snopii...

Ce s-a ales din casa asta,

Vecine Neculai al popii!...

De pe pereții-ngălbeniți

Se dezlipește-n pături varul,

Și pragului îmbătrânit

Începe-a-i putrezi stejarul;

Iar dacă razele de soare

Printre șindrile facu-și cale,

Văd sporul pânzei de păianjen

Și-nfiorate mor de jale.

Cum dorm acum de mult pierdute

Sub vreascurile stinse-a vetrii

Poveștile-nșirate seara

De-atâtea cuscre și cumetri;

Cum tremură cenușa aspră,

Ce-nfiorați îmi par cărbunii

De vraja care-o mai păstrară

Din câte povesteau străbunii...

Înfipt în meșter-grindă, iată-l,

Răvașul turmelor de oi;

Șireagul lui de crestături

Se uit-atât de trist la noi.

Îmi duce mintea-n alte vremi

Cu slova-i binecuvântată

În pragul zilelor de mult

Parcă te văd pe tine, tată.

Și parc-aud pocnet de bici

Și glas stăruitor de slugă

Răsare mama-n colțul șurii,

Așază-ncet merindea-n glugă...

Înduioșată, mă sărută

Pe părul meu bălan, pe gură:

Zi Tatăl nostru seara, dragă,

Și să te porți la-nvățătură!...

Și uite-mi trec pe dinainte

În rânduri-rânduri toate cele:

Orașul înnegrit de fumuri

Și toate plânsetele mele.

Cum m-am făcut apoi cuminte

Cu vremea ce înainta,

Și m-am trezit pe nesimțite

Că-mi zice satul: Dumneata...

Și câtor strigături la joc

Țineam cu glasul meu ison,

De câte ori am spus povestea

Lui Alexandru Machidon.

Și ca un cântec, cum s-a stins

Frumoasa mea copilărie

Și dragostea de două veri

Cu fata popii Irimie...

Cu valul vremilor ce curg

Atâtea cântece s-au dus,

Și valul vremilor ce curg

Atâtea cântece-a răpus...

Eu vă sărut, pereți străbuni,

Pe varul alb, scobit de ploaie...

. . . . . . . . . . . .

De ce-ți ștergi ochii cu cămașa

Ori plângi, vecine Niculaie?...

Apostolul

Ca o vecernie domoală

Se stinge zvonul din dumbravă,

Pleoapa soarele-și închide

Sus, pe-o căpiță de otavă.

Norodul a cuprins podmolul

Lângă frăgarul din uliță

De cârjă sprijinit răsare

Bătrânul preot la portiță.

Moșneag albit de zile negre,

Așa îl pomenise satul,

Pe pieptărelul lui de lână

Purtând un ban de la-mpăratul.

Domol, în mijloc se așază,

Și sprijinind încet toiagul,

Clipind din genele cărunte,

Începe-a povesti moșneagul.

Întreg poporul ia aminte,

Ascultă jalnica poveste,

Și fusul se oprește-n mâna

Înduioșatelor neveste.

Moșnegii toți fărâmă lacrimi

Cu genele tremurătoare,

Aprinși, feciorii strâng prăseaua

Cuțitului din cingătoare.

Atâtea patimi plâng în glasul

Cuvântătorului părinte,

Și-atâta dor aprins în inimi

De clipa răzbunării sfinte.

Bătrânul mag înalță fruntea,

Ce sfânt e graiul gurii sale:

Din el va lumina norocul

Acestui neam sfârșit de jale!

Același dor tresare-n piepturi

Când glasul strigător răsună,

Și gemăt înfioară firea

Prelung și greu, ca o furtună.

Frăgarul își îndoaie coapsa,

Iar de prin văi purcede vântul,

Prin largul albelor văzduhuri,

Să ducă cerului cuvântul.

Din cetățuia strălucirii

Coboară razele de lună,

Pe-argintul frunții lui boltite

Din aur împletesc cunună.

Cuvine-se hirotonirea

Cu harul cerurilor ție,

Drept-vestitorule apostol

Al unei vremi ce va să vie!

Dascălul

Moșneag senin, eu tâmpla ta curată

O cer pe veci nădejdii mele pază.

Din soarele copilăriei mele

Pe fruntea ta mai licărește-o rază.

În suflet simt cum negura se sfarmă

Și se-mpletește albă dimineață

Când ochiul tău în inimă-mi coboară,

Topind încet cetatea ei de gheață.

Azi, ca un sfânt dintr-o icoană veche,

Blând îmi răsai cu fața ta blajină,

Cu zâmbet bun, cu ochi cuminți și limpezi,

Strălucitori de lacrimi și lumină.

Cu tine-aduci atâtea nestemate

Din îngropatul vremilor tezaur,

Și amintirea-n țara ei mă poartă,

Cu pas încet, în carul ei de aur...

Mă văd în pragul zilelor mai bune...

O casă-n deal, cu strașine plecate,

Unde-asculta de sfaturile tale

Atâta râs și-atâta sănătate.

În frunte, tu păreai un mag din basme

Când soarele, trecând peste fântână,

Blând pătrundea prin strașina de paie

Și lumina bucoavna ta bătrână.

A fost demult. - O rază care luptă

Zadarnic cu câmpiile de gheață.

Vezi, astăzi valul altei vieți mă poartă

Și-nțelepciunea altei lumi mă-nvață.

Dar sufletul și-acum își are cuibul

Acolo sus, în satul de sub munte,

Unde și azi zâmbește, împăcată,

Curata cinste-a pletelor cărunte.

Bucoavna ta, sub pragul de pe grindă,

Își hodinește-nvățătura moartă,

Dar glasul tău și azi, la zi de praznic,

Toată povara greului o poartă.

Pierdut ascult troparul tău din strană

Și tainică și sfântă-mi pare clipa,

Pare că duhul altei lumi m-atinge,

În zbor domol, pe frunte cu aripa.

Căci simt plutind prin fumul de tămâie

Sfințenia cântării preacurate,

Ce-a rumenit o lume cu senina

Cucernicie-a vremilor uitate.

Și-n ochii tăi văd strălucind scânteia

Din focul mare-al dragostei de lege,

Ce prin potopul veacurilor negre

Ne-a luminat cărările pribege.

Dăscălița

Când, tremurându-și jalea și sfiala,

Un cânt pribeag îmbrățișează firea,

Și-un trandafir crescut în umbră moare,

Și soare nu-i să-i plângă risipirea,

Eu plâng atunci, căci tu-mi răsai în zare,

A vremii noastre dreaptă muceniță,

Copil blajin, cuminte prea devreme,

Sfielnică, bălaie dăscăliță.

Ca strălucirea ochilor tăi limpezi,

Poveste nu-i mai jalnic povestită,

Tu ești din leagăn soră cu sfiala,

Pe buza ta n-a tremurat ispită.

Cununa ta de zile și de visuri

Au împletit-o rele ursitoare,

Ca fruntea ta nu-i frunte de zăpadă,

Și mână nu-i atâtea știutoare.

Moșnegi, ceteți ai cărților din strană,

Din graiul tău culeg învățătură,

E scrisă parcă-n zâmbetele tale

Seninătatea slovei din scriptură.

În barba lor, căruntă ca amurgul,

Ei strâng prinosul lacrimilor sfinte,

Căci văd aievea întrupat ceaslovul

În vorba ta domoală și cuminte.

La tine vin nevestele să-și plângă

Feciorii duși în slujbă la-mpăratul,

Și tu ascunzi o lacrimă-ntre slove,

În alte țări când le trimiți oftatul...

Și fete vin, să le-nflorești altița,

La pragul tău e plină ulicioara,

Și fetele își șopotesc în taină:

"Ce mâini frumoase are domnișoara!"

...Așa, grijind copiii altor mame,

Te stingi zâmbind în calea ta, fecioară,

Iar căpătâiul somnului tău vitreg

De-un vis deșert zadarnic se-nfioară.

Tu parc-auzi cum picură la geamuri

Un ciripit de pui de rândunică

Și-un gând răzleț îți înfierbântă tâmpla,

Cu tine-adoarme-o dulce, sfântă frică.

Sfios, amurgul toamnei mohorâte

Își mișcă-ncet podoaba lui bolnavă,

Ca din cădelniți fumul de tămâie,

Prelung se zbate frunza din dumbravă.

Tu stai în prag, și din frăgar o frunză

La sânul tău s-a coborât să moară,

Iar vântul spune crengilor plecate

Povestea ta, frumoasă domnișoară...

Bătrâni

De ce m-ați dus de lângă voi,

De ce m-ați dus de-acasă?

Să fi rămas fecior la plug,

Să fi rămas la coasă.

Atunci eu nu mai rătăceam

Pe-atâtea căi răzlețe,

Și-aveați și voi în curte-acum

Un stâlp la bătrânețe.

M-aș fi-nsurat când isprăveam

Cu slujba la-mpăratul,

Mi-ar fi azi casa-n rând cu toți...

Cum m-ar cinsti azi satul...

Câți ai avea azi dumneata

Nepoți, să-ți zică: "Moșu..."

Le-ai spune spuză de povești...

Cu Împăratul Roșu...

. . . . . . . . . . . . . .

Așa... vă treceți, bieți bătrâni,

Cu rugi la Preacurata,

Și plânge mama pe ceaslov,

Și-n barbă plânge tata...

Reîntors

Stăpâne codru, crai bătrân:

Mai ții-le tu minte, oare?...

La umbra unui fir de nalbă

Plângea o floare de cicoare,

Și-un firicel de izmă-creață

Se săruta atunci cu Oltul...

Atunci m-am dus în lume eu,

Feciorul lui Iosif preotul!

Părinte-al meu din vremi de mult,

Era și-o casă la răscruci...

Era a noastră... Nu știu, tu

Aminte dacă-ți mai aduci?...

Că matca Oltului bătea

La colțul casei într-un soc,

Și-n Olt se oglindeau, din geam,

Trei rădăcini de busuioc...

Când mi-am luat într-un amurg

De frunza ta bunul rămas,

Era și tata... Știi-l tu?...

Și mama sta sfârșită-n glas...

Și hâtrul dascălu Ilie,

Cel înțelept, glumeț și șchiop,

La vatră răzimat spunea

O pilduire din Isop...

Bătrâne codru! Eu m-am dus,

Răpus de-un gând nebun, pesemne,

Uitat-am pilda lui Isop,

Vârtejului să nu mă-ndemne...

Dar ostenit odat' privind

La zarea cerului albastră,

Am plâns, și gândul m-a bătut

Să mă întorc la casa noastră!...

...Și m-am întors, stăpâne-al meu!...

Dar casa noastră nu mai este...

Azi, rogu-te, să-mi spui din frunză

Îndurerata ei poveste!

Că dascălu Ilie-i mort...

Cum s-a schimbat de-atuncea satul...

Și Oltului i-a mutat matca

Poruncă de la împăratul...

Cinstite crai! A fost demult.

Că s-a schimbat atât de-atunci:

Seninul razelor de soare

Și fața florilor din lunci...

Și-n valul vremilor s-a dus

A vieții mele dimineață,

Cum s-o fi dus demult pe Olt

Cel firicel de izmă-creață...

Zadarnic cat stolul de visuri

Ce printre paltini se pierdură

Și dorurile mele scrise

Pe fața foilor de mură...

Și toate râsetele mele

Din alunișul din zăvoi,

Și plânsul meu de-odinioară...

Ne-aveam atât de bine noi...

Azi, lasă-ți freamătul să-mi pară

Un mulcom zvon de patrafire,

Ce blând asupra mea-și pogoară

Duioasa lor hirotonire...

Și spune-i vântului să tacă

Când va porni de-aici la plai:

Că răposatul n-a fost vrednic

De poala ta, bătrâne crai!

Departe

Vezi luna-n cingătoarea

Aprinsei bolți albastre,

Argintul ei tivește

Și pragul casei noastre.

Și uite-n clipa asta

Eu nu știu ce mă-ndeamnă

Să simt întreg amarul

Acestei nopți de toamnă.

Dar parcă plâng copacii

Din frunzele lor moarte,

Și parc-aud un cântec

Cum tremură departe.

Și uite simt aievea,

Cum jalea lui m-apasă

— Aș vrea să fiu acuma

În sat la noi, acasă.

S-ascult cântarea blândă

Cum picură domoală,

Și capul greu de gânduri

Să-l culc la mama-n poală.

Ea, biata, să-mi sărute

Șuvițele pe frunte,

Norocul să mi-l vadă

În firele cărunte.

Încetișor la sânu-i

Obrajii să-mi îngroape,

Și lacrima nădejdii

Să-i tremure-n pleoape.

Și lacrima nădejdii

Pe fruntea mea să cadă:

Un picur de văpaie

Pe-un bulgăr de zăpadă.

Dorință

Departe-aș vrea de-aici să vii,

În alte lumi senine,

În dimineața de Florii

Să mă cunun cu tine.

Să ne-așezăm în sat la noi,

S-avem în deal o casă,

Să fiu cel mai cuminte-n sat,

Și tu, cea mai frumoasă.

Să vie și mama la noi,

Că-i necăjită tare,

Să aibă tihn-un an ori doi,

Ori cât pământ mai are.

Acolo să trăim în munți

De cât trai avem parte,

Sătenii seara să-i adun

Și să le spun din carte:

Că sunt de neam împărătesc,

Din țara-ndepărtată,

Că doar pământul ăst întreg

Era al lor odată...

Și că azi oamenii-nvățați

Așteaptă să se nască

Un mare crai împărătesc

De lege românească.

Copiii noștri să-i înveți

Crezul... Născătoarea...

S-ajung să-i văd cântând pe toți

În strană, sărbătoarea.

Atunce, împăcat cu rostul

Acestei lumi deșerte,

Să mor, să-mi zică satu-ntreg

Un: „Dumnezeu să-l ierte!”

Și popii nost din întâmplare

Vreun oaspe-atunci să-i vie;

„Pe cine-ngropi, părinte, azi?”

„Pe-un om de omenie!...”

Zadarnic

Noroc, logofeți de-acum zece ani!

Primiți-mă, rogu-vă, iarăși

Și gândului vostru mă faceți părtaș

Și glumelor voastre tovarăș.

Departe-am fost eu, frățâni, la oraș,

Și legea pe-acolo nu-i bună,

Crâșmarii te mint și nu știu lăutarii

Aievea ce-i graiul din strună.

De-aceia venit-am să văd înc-odată

Senina și vesela horă,

Cumătră cu sufletul vostru curat,

Cu biata mea inimă, soră.

Așa! Să le văd închiegându-se-n lanț,

Vânjoasele brațe rotunde,

Și tropotul vostru din greu apăsat

Tărâmul să stea să-l scufunde.

Așa! M-așteptați, vin și eu cu voi,

Cămașa răsfrâng-o de mâneci,

Să-ncepem alaiul, vrășmașul alai,

De praznicul sfintei Dumineci.

Un pas înainte și doi înapoi

La dreapta, la stânga 'nainte...

Un pas...

................................

................................

Lăsați-mă! — Mă duc. Cetesc

În ochii voștri ai tuturora:

Nu e de rândul cetei noastre

Cel ce-a uitat să joace hora.

De-o să mor

De-oi muri la primăvară,

Să mă plângeți tu și mama;

Amândouă să mă plângeți

Și să vă cerniți năframa.

Nimeni altul nu mai plângă

Răposata voastră fală,

Și vă rog cu îngroparea

Nu vă faceți cheltuială...

Să chemați pe popa Naie

Să-mi citească din scriptură

Și să spună cuvântare:

C-am fost om cu-nvățătură.

Dar că m-am născut, pesemne,

Într-o zodie ciudată,

De m-a bătut nenorocul

De pe lumea asta toată.

Știu că va-ntrista tot satul

Lucrul ăst', că tare-i jelnic;

I-or cădea și popii Naie

Lacrimi multe-n moliftelnic.

Voi să-i dați lui popa Naie

Liturghii o lună-ntreagă,

Că-i sărac și popa Naie

Și n-are bucate, dragă.

În codru

Când rătăcind, bătrâne codru,

Ajung la sânul tău de tată,

La poarta-mpărăției tale

Plec fruntea mea înfierbântată.

Eu simt că-n lung șirag de lacrimi

Se sfarm-al genei mele tremur,

Și ca un făcător de rele

La poarta ta eu mă cutremur.

Curat e duhul lumii tale,

Căci Dumnezeu cel sfânt și mare

Sub bolta ta înrourată

Își ține mândra sărbătoare.

Tu-l prăznuiești cu glas de clopot

Și cu răsunet de chimvale

Pe cel ce-atâtea înțelesuri

Gătit-a strălucirii tale.

Amurgul învestmântă-n umbre

Smerita frunzei frământare,

Și pare tânguiosul freamăt

Un glas cucernic de tropare.

Nu-i jalea pătimirii tale

Tremurătoarea ta plânsoare,

Ci-i cântecul de-ngropăciune

Ai doinei noastre, care moare.

Departe s-a aprins un fulger,

Lovind în creasta ta năpraznic,

Și-n tot hotarul tău mânia

Și-a început păgânul praznic.

E-al răzvrătirii noastre tunet,

Și-n neagra ta cutremurare,

Atâtea veacuri umilite

Își gem strivita răzbunare.

Iar dacă printre paltini luna

Își frânge razele curate,

Vărsând sfiala ei gălbuie

Pe frunzele înfiorate,

În picătura de lumină,

Din geana zorilor albastre,

Eu văd cum tremură și-nvie

Nădejdea visurilor noastre.

Și-ar oțeli piticul suflet

Atunci când mila ta,-mpărate,

Mi-ar lumina o clipă taina

Măririi tale-nfricoșate...

Pe strunele neputincioase

S-ar zămisli cântarea sfântă,

Dând înțeles vieții mele

Și morții ferecându-i țântă!

Dimineața

Cu grele răsuflete apele dorm,

Pe lanuri dorm spicele grele,

Asupra pădurii veghează de sus

Cetatea eternelor stele.

Luceafărul bňlnav în lumea de-ngheț

Clipește din gene molatic,

Când dorul pribeag, de pe-o creastă de ulm,

Și-l geme porumbul sălbatic...

În geamăt se-nalță durerea la cer,

Câmpii de lumini să-nfioare,

Luceafărul simte văpaia arzând

Și tremură, bietul, și moare.

Cu ochii plânși, stelele toate se duc

Pe patul de nori să se culce;

Din dragostea stinsă în neguri de zări

Lin picură liniștea dulce.

În taina tăcerii pornește-se vânt

Să mângâie trestia-n vale,

Pe-ascuns o sărută, dar dragostea lui

O văd licuricii din cale.

Și-o spun licuricii la frunze de soc,

Și socul pădurii o spune,

Și frunzele toate grăbite tresar

Și-ncepe pădurea să sune.

Se duce iar vântul, pribeagul drumeț,

Sfios fâlfâind din aripă,

Din doru-i aprins și în veci călător

O doină domol se-nfiripă.

Și doina o cântă alunii din crâng

Și-o tremură-n murmur izvorul,

Și doina trezește și turma din deal,

Și turma trezește păstorul.

Din funduri de peșteri vin umbre șirag

S-asculte amarul cântării,

De patima doinei și umbrele mor,

Cu lacrimi plâng genele zării.

Și doina se zbate, și frunzele plâng,

Și codrul prelung se-nfioară,

Când, iată, prin neguri cu sârg străbătând

O rază solie coboară:

Deschideți larg poarta, cărunților brazi,

Să vie-mpăratul măririi,

Se mângâie jalea nestinsului dor,

Să-mpace durerile firii...

Pe înserate

Mireasa cerului albastru

Își împânzește-n ape chipul,

De vraja ei tresare unda

Și-nfiorează-se nisipul.

S-aștern bobițele de rouă

Pe-ntinsul luncii patrafir:

Din mâna cerului, părinte,

Se cerne preacuratul mir...

În mulcom zvon se-mbrățișează

Cu apa trestia bolnavă -

Doi licurici și-aprind sfiala

În adăpostul de otavă.

S-aude toaca cum, grăbită,

În fag o bate-o gheunoaie -

Se odihnesc pe iarbă mieii,

Și zurgălăii de cioaie.

Domol purcede glas de schijă

De la clopotnița din deal,

Să povestească lumii jalea

Înstrăinatului Ardeal.

De la noi

Cu fruntea-n țărână, plângând azi ne vezi,

Din slavă, cerescule soare;

Rugămu-ne ție, azi sufletul nostru

Tu lasă-l departe să zboare.

Trimite și vântul, pribeagul drumeț,

El, crainicul bolții albastre,

Să ducă departe, pe aripa lui,

Cuvântul strigărilor noastre.

Acolo, departe, spre soare-răsare,

În freamăt de foi din dumbravă,

Pe veci cetluite în marmură rece,

Dorm clipele noastre de slavă.

Voi sunteți acolo, viteji pârcălabi,

Și voi, preacinstiților vornici,

Statornici în cinstea de lege și țară,

În focul credinței statornici.

Acolo dormi și tu, arhanghel bătrân,

Tu, Ștefane, sfânt voievoade,

Ce-ai scris strălucirea norodului tău

Cu sânge dușman de noroade.

De sfânta ta dreaptă, de spada ta sfântă

Spun toate poveștile slovei.

Să nu se-nfioare de numele tău

Nu-i frunză în codrii Moldovei...

Azi mașteră-i vremea... Acum văduvite

Zac sfintele tale oțele,

Și luna, când trece, de milă tresare,

Căci vede rugina pe ele.

Amarnic ne poartă pe strâmbe cărări

Vicleana și vitrega soarte,

Mărit voievoade, în țara ta azi

Și vise și fulgere-s moarte...

Noi suntem drumeții piticelor vremi,

Pitici în putință și vrere,

Copii fără sprijin, ne scurgem viața

Din dor și din nemângâiere.

A noastră moșie, frumoasă nespus,

Grumazul și-a-ntins spre pierzare,

Căci brațele noastre azi spadă nu strâng,

Și steag țara noastră nu are...

Măria-ta! Suntem bătuți de nevoi!

La noi în zadar ară plugul,

Căci holdelor noastre cu spicul de aur

Străinul le fură belșugul.

Am vrea să purcedem cu jertfele laudei,

Dar n-avem nimica la casă...

Măria-ta! Toate străinii le duc,

Și numai cu lacrimi ne lasă...

Dar spunem cu toții nevestelor noastre

Să plângă cu lacrimi de jale,

Potopul să treacă și plaiuri și munte,

Să spele oțelele tale.

Atunci, când în soare din nou străluci-vor,

De sus, din a ta-mpărăție,

Crai tânăr, crai mândru, crai nou să le-ncingă,

Trimite, rugămu-ne ție!

Cântăreților de la oraș

Voi n-aveți flori, nici cântece, nici fluturi,

Căci soarele în țara voastră moare;

Voi în zadar cerșiți acolo-n umbră

Din cerul sfânt o rază să coboare.

E frig la voi, și-i moartă strălucirea

Cetăților cu turnul de aramă,

Bieți cântăreți cu aripile frânte,

În alte zări cuvântul meu vă cheamă...

Veniți, veniți să-ngenunchem cu toții:

Pământul negru-i vechiul nostru tată;

La sânul lui să râdem și să plângem,

Cu sufletul și inima curată.

Să fim copiii iscusiți ai firii,

Să învățăm din sfânta ei cântare,

Să furișăm în mintea noastră picuri

Din înțeleapta firii îndrumare.

Veniți, veniți în ceasul dimineții,

Când, sub clipirea bolții-mbujorate,

Sărbătorește-al învierii praznic

Biserica de frunze-nrourate.

Când umbre mor și scapără lumina

Din negură zburând biruitoare,

Veniți, veniți, să cad-asupra noastră

Hirotonirea razelor de soare.

Să ne-nfrățim cu zvonul și viața

Ce saltă-n zori când se pornește plugul,

S-adăpostim în suflete mândria

Livezilor ce-și mlădie belșugul.

Iar când amurgu-n haina lui cernită

Cărunții brazi începe să-nvestmânte,

Noi să privim luceafărul din zare,

Și-atunci să zicem strunelor să cânte...

Din freamătul dumbrăvii-nlăcrimate,

Din argintatul tort al lunii pline,

Din șopotul izvoarelor de munte

Să împletim noi cântece senine.

Iar trăsnetul, ce înfioară bolta

Când fulgere potrivnice se-ncaier,

Și mugetul înfricoșat al apei

Să ferece al strunei noastre vaier.

Să piară umbra zidurilor negre,

Ce-ntunecă o melodie sfântă,

Curatul chip al farmecelor firii

Să scânteie când glasul nost cuvântă.

Căci dumnezeul neamurilor toate,

Sub strălucirea mândrei bolți albastre,

În codrii verzi și-n negrele ogoare

A semănat nădejdea vieții noastre...

Sara

Bolta și-a cernit năframa

Ca o mamă întristată,

Floarea-soarelui pe câmpuri

Pleacă fruntea-ngândurată.

Zarea-și picură argintul

Pe ovezele de aur,

Ostenit, din aripi bate,

Ca un vis pribeag, un graur.

Codrul cântăreții-și culcă,

Doarme trestia bolnavă,

Dorm doi pui de nevăstuică

Sub o brazdă de otavă.

S-a oprit trudita moară,

Doarme apa la irugă,

Răzimat pe coate-adoarme

Un cioban întins pe glugă.

Doarme cerul și pământul

Într-o dulce-mbrățișare...

Doar izvorul mai tresaltă

Ca un sân de fată mare.

Lăutarul

Dezgroapă, moșnege, cu mâinile-n tremur,

Comoara ta sfântă de jale...

Tu porți ferecate durerile noastre

În vaierul strunelor tale.

În ele-mpletit-au străbunii cucernici

Argintul visării deșarte,

Și-n graiul lor plânge și n-are repaos

Amarul nădejdilor moarte.

Se-ndoaie, se frânge și tremură arcul,

Și lemnul prelung se-nfioară

Când două mărgele, ca mirul de limpezi,

Din gene se scurg pe vioară.

...Și cântă bătrânul... Cărunta pleoapă

În tremur povara-și frământă...

Și mâna lui cade... Alunecă-i arcul...

– Mai cântă, lăutare, mai cântă!...

S-a stinge și roua pleoapelor noastre,

Și ochii lumina și-or frânge,

Ci strâns cetluită de marmura vremii

Cântarea ta vecinic va plânge.

Pe aripi de vânturi trăi-va pribeagă

Oftarea ta sfântă, moșnege,

De jalea-i răzleață va plânge amurgul

Și plânge-vor frații de-o lege.

Vor geme pe plaiuri izvoarele-n noapte

Și-ncet grăitoarele unde,

Bătrânilor codri și-or spune mustrarea,

Și codrii cu glas vor răspunde...

Și brazii în zbucium de mijloc s-or frânge,

Gătindu-și cetatea măiastră,

Și focuri pe creste pe rând rumeni-vor

A bolții năframă albastră...

Când soarele mândru din nori va purcede

Al bolții senin să-ntretaie,

Aprinsă scânteia ascunselor doruri

Va arde cu munți de văpaie. -

Și vifor năprasnic, cu brațe de flăcări,

Topi-va în goana lui cruntă:

Din jalea pribeagă a strunelor tale

Măreață cântare de nuntă!

A murit

De-o zi-ntreagă plîng alături biata Mura cu fecioru.

În bordei, pe masa-ntinsă, doarme astăzi Laie Chioru.

De-nvălire o vecină s-a îndurat cu două straie,

Și drept pernă, o desagă a umplut Mura cu paie.

L-a legat pe sub bărbie cu năframa de mătasă,

O scumpete pusă-n ladă de pe cînd era mireasă.

Busuioc și izmă creață a adus cumătra dar,

Iar pe buzele-nnegrite a pus Mura un creițar.

Într-un ciob zăcuse banul, în firidă, la o parte,

Nu mai umblă azi, și Mura de păcat se teme foarte...

Între foi de nuc, alături, lîngă fruntea lui de ceară,

Ostenit se-ntinde arcul pe grumazul de vioară.

Doi cărbuni sfiala-și scapăt’ , adormind sub pirostrii,

Întunericul coboară prin ferestrele pustii...

Mura stă pe fața vetrii și-i cad lacrimi în cenușe...

Leneș scîrțîie țîțîna ruginită de la ușe.

Se ivește-n prag copila judelui Zăbun, cea mare,

Și din mîneca cămășii scoate-ncet o lumînare.

Cruce-și face – o aprinde... Tremurînd, para gălbuie

Nu se-ndeamnă de sfială, cît pe-aci era s-apuie...

– Nu mai plînge, Mură, leică, zice fata lăcrămînd.

Mura stă cu fața stinsă și răzleț o paște-un gînd:

Ce viață fără milă... Lîngă mort, la căpătîi,

I-a fost dat să ardă-n casă lumînarea cea dintîi...

La groapa lui Laie

Am venit să-ți spun o vorbă

Azi, când pleci în țări mai bune,

Niculaie, Laie Chioru,

Cântăreț din patru strune;

Du-l cu tine meșteșugul

Care ne-ntărea soboru:

Meștere a nouă sate,

Lăutare, Laie Chioru!

Unde norii-și țin popasul

În lăcaș de mărgărint,

Șede Domnul cu Sânpetru

La o masă de argint.

Tu să-ți pleci ușor genunchii

Și ușor să-ți pleci grumazul,

Și pe umerii vioarei

Să-ți apeși domol obrazul.

Și să cânți un cântec, Laie,

Cum se cântă-n sat la noi,

Când se tânguie ciobanul

După turma lui de oi.

Povesti-va atunci struna

Înălțimilor albastre

Vremea lungă câtă jale

Scris-a-n sufletele noastre.

S-ar întuneca pământul,

C-ar veni, veni, țigane,

Toate stelele s-asculte

Glasul strunei năzdrăvane.

Blând zâmbire-ar Milostivul...

Iar din geana lui de-argint

Lacrim-ar cădea-n adâncul

Norilor de mărgărint.

Ni s-ar stinge-atunci necazul

Ce de mult ne petrecea:

Între stelele de pază

Am avea și noi o stea!

Cântece

I

Sus la cârciumă-n Dealu-Mare

De trei zile țin soboru...

De trei zile beau și-mi zice

Din lăută Laie Chioru!

De trei zile, măi copile!

Doru-i greu și jalea-i multă.

Și tot zice, să le-aline,

Laie Chioru din lăută.

Zi, măi Laie, înc-un cântec

De-o cămașă cu altiță

Și de-un drac cu ochii vineți,

De-o Aniță-cârcimăriță.

C-a trecut și postul mare

Și moșia mi-e arată,

Și crâșmaru-i dus la târguri...

Foaie verde, foaie lată!

Zi, măi Laie, de-o bălaie

Cu trupșor subțire, nalt...

Tu c-un ochi nu vezi, țigane,

Să-l închizi și celălalt!...

II

Măi crâșmare, Niculaie,

Ce mai zici de lumea asta?

Dumnezeu să-ți ție vinul,

Și norocul, și nevasta!

Cum mai umblă târgurile?

Băutura-i acră, vere,

Dar ți-e harnică nevasta,

Arz-o focul de muiere!

Bea și tu cu mine astăzi,

Că eu beau să-mi stâmpăr doru,

Parcă-i alta lumea asta

Când ne zice Laie Chioru.

Laie Chioru – bată-l Domnu –

El nu vede toate cele;

Știe două din lăută:

Una-i dor, și una-i jele.

Când de dor ne zice Laie,

Tremură cupa pe masă;

Când de jale cântă Laie,

Zboară cupa pe fereastră.

Și-aș aprinde-atuncea satul...

Să-l vad pară, vâlvătaie...

Ochii vineți foc să-i arză...

Măi crâșmare Niculaie!

III

Bea și dumneata, părinte,

Dumnezeu să-ți ție darul,

Să mai poți ceti psaltirea

Să mai poți goli paharul.

Că noi bem de patru zile

Cu crâșmarul, umfle-l zmeii,

Bem, părinte, ca la nunta

De la Cana Galileii.

Ce-ar mai fi de lumea asta

– Zice-alaltăieri vecinul –

Ca la nunta de la Cana,

De-am găti din apă vinul?

N-ar fi bine, măi vecine!

N-ar fi crâșme-atunci deloc,

Și crâșmarul Niculaie

Nu s-ar duce-n iarmaroc...

N-ar mai fi nici Laie Chioru,

Ție-l paza Maicii sfinte,

Nici Anița-cârcimărița.

Și ne-am prăpădi, părinte!...

IV

Lună, lună, stea vicleană,

Neam de fire de vădană,

De ce dorurile mele

Spusu-le-ai la stele?

Stelele, sus, călătoare,

Fete mari, clevetitoare.

Mi-au dus vântului oftatul

Și mă știe satul.

V

Dorurile mele

N-au întruchipare,

Dorurile mele-s

Frunze pe cărare...

Spulberate și strivite frunze pe cărare.

În zadar le caut

Visurile mele,

Strălucită salbă,

Salbă de mărgele...

Minunată și pierdută salbă de mărgele.

Tot ce-mi țese noaptea,

Zorile-mi destramă,

Mi s-a dus norocul...

Nu-l mai plânge, mamă...

La icoana Preacuratei, nu-l mai plânge, mamă.

VI

Fată mare, fată mare,

Călătoare printre stele,

Vin la tine-n miez de noapte

Toate visurile mele.

La fereastra ta, șirete,

Bat din aripi de mătasă,

Fată mare, fată mare,

Lasă-le să vie-n casă.

Tremurând să treacă geamul,

Se înșiruie mărunte

Pe șuvița de pe tâmplă,

Pe șuvița de pe frunte.

Fată mare,-n zorii zilei

Te-a vedea seninul soare

Strălucind cu o cunună

De albe mărgăritare.

Pribeag

Plânge-o mierlă-ntr-o răchită

La răscruci de Dealu-Mare...

Suie-n pas domol răzorul

Un voinic pe murg călare...

Jos, în smalț de soare-apune,

Turla satului străluce;

Sapă murgul și nechează

Și-nspre vale vrea s-apuce...

Se înalță-n șea voinicul,

Vede-o casă-ntre poiene,

Și cu mâneca cămășii

Zvânt-o lacrimă din gene...

Într-o clipă strânge frâul

Și-l îndeamnă-n altă parte,

Dârz pleoapele-și închide...

"Du-mă, murgule, departe!..."

Sfărmând jgheabul cu potcoava

Drumului s-așterne murgul -

Peste plopi cu frunza rară

Cade-nlăcrimat amurgul...

Pace

Luna-și picură argintul,

Tremurându-l pe fereastră;

Vede-atâta împăcare

Străjuind căsuța noastră.

Lângă pat, zâmbind, stă mama,

Adormindu-și copilașii,

Cămășuță cu mătasă

Le-a cusut mâna nănașii.

Numai moșul povestește,

Așezat pe fața vetrii —

Dumiriți de-o pildă veche,

Îl ascultă doi cumetri.

Dar auzi! Cățelul latră,

S-aud șopote-n ogradă

Și s-aude, subt opincă,

Scârțâitul de zăpadă.

S-a curmat deodat' povestea

Și-i tăcere mută-n casă —

Osteniți dorm ochelarii

Pe ceaslovul de pe masă.

Licărind o raz-atinge

Geamul ușii de la tindă,

De trei glasuri legănată,

Se-nfiripă o colindă...

De subt țol ridică fruntea

Două fețe bucălaie...

Blând zâmbește din icoană

Cuviosul Nicolae...

Cade-o lacrimă

După plopi cu frunza rară

Își desface luna sânul,

Vede-arama numărându-și

Barbă Putredă, jupânul.

În ajun de miez de noapte

Tremura de chiot hanul,

Din ungherul unei laviți

Cântă Iepure, țiganul.

O păreche râde-n umbra

Nucului de la portiță:

Stă de gât cu-o văduvioară

Pristavelul Niculiță.

Și se bucură tot satul,

Vin feciori din cătănie,

Srinten țârlăie tilinca,

Și-i atâta veselie…

Doar la geam stă singurică

Fata jidovului, Ida,

Cu ochi verzi ca leușteanul,

Cu păr roș ca cărămida.

Cade-o lacrimă din ochi-i

Leneș prelingând fereastra…

Suflet obidit și singur,

Ce mai cauți pe lumea asta?…

Singur

Pustietate arsă mi-e sufletul acuma,

Se plimbă râsul morții și-mi strigă din țărână,

Nici nu-mi mai vine-a crede c-abia-i o săptămână

De când dormea cu mine și cântecul și gluma.

De-atunci s-a stins în neguri puzderie de stele

Ș-un roi de vise albe ce-mi adumbrea păcatul,

Azi trupul mi se frânge în friguri vinovatul,

Și bântuie Sam?mul singuratății mele.

Vei mai veni vreodată, minune călătoare,

Să-mi lumineze-n noapte din ochiul tău o rază,

Să-mi schimbi pustietatea din nou într-o oază,

Să-nvii pe beduinul ce blestemă și moare?...

Părăsiți

Stinsă-i para lumânării

De pe lespedea de piatră,

Și bătrânii, bieți, alături

Tot mai stau, uitați, la vatră.

Luna trece șura popii,

Luminând în drum pridvorul –

Pipa moșului nu arde,

Baba și-a uitat fuiorul.

Doar târziu, când prind mai aprig

În vecini să latre câinii,

Ei tresar, se văd în față

Și plâng amândoi bătrânii.

— Câtă jale le-a fost scrisă!

Doi feciori aveau la casă...

Unu-i mort de astă-toamnă,

Altul stă cu domni la masă.

Ruga mamei

fragment

Să-mi plec genunchii iară,

Să-ți spun iar ce mă doare,

Preasfântă născătoare

Și pururea fecioară!

Cu ochiul tău din ceruri,

Atoatevăzătorul,

Tu mi-ai văzut feciorul,

Și mi-ai văzut necazul...

În doftori n-am credință...

Să-l pui iar în picioare,

Să-i rumenești obrazul,

La tine-i cu putință,

Preasfântă născătoare.

Azi rogu-mă iar ție,

Cum rogu-mă de-a pururi

La sfânta liturghie...

Atâta bogăție

Avem și noi la casă!

Umblat-a mult băiatu

Și știe multă carte,

Adusă de departe,

Doar chiar de la-mpăratu!

Și are-nvățătură,

Din carte și din gură,

Mai multă și ca popa,

Ca popa Irimie.

Și cum aș vrea, preasfântă,

Norocul să mi-l ție,

Să-l văd iar ca odată,

Cu fața-mbujorată,

Cu ochi de fată mare,

Cum a plecat de-acasă...

Să-și caute mireasă,

Subțire ca o floare,

Ca floarea de cicoare.

Să facem nuntă mare.

Să curgă râuri vinu,

Să joace și vecinu,

Vecinu Niculaie.

Și să-și arunce-n grindă

Căciula lui de oaie,

Și să roiască-n tindă

Tot domni cu-nvățătură,

Să cânte toți din gură

Și-n horă să se prindă.

Să-l văd în hora mare

Pe el c-o domnișoară,

Preasfântă născătoare

Și pururea fecioară!...

Umblat-a mult băiatu

Și știe multă carte,

Adusă de departe,

Doar chiar de la-mpăratu!

Zadarnic

Zadarnic plânge vântul și nucii plâng, bătrânii,

Frăgarul din ogradă, și cumpăna fântânii...

Și plânge mama biata... și cum ar vrea s-o-nșele

Povestitorii jalnici ai pribegirii mele.

La mine vii cu cartea, cu gând să-mi dai canoane,

Și vrei să mă cumineci, părinte Solomoane,

Cucernic faci agheasmă, și mâna ta, părinte,

Stropește casa tatii, ca bine-s-o-cuvinte.

Dar în zadar mă-nvălui încet cu patrafirul

Și fruntea mea fierbinte o răcorești cu mirul...

Zadarnic mamii-i cade o lacrimă pe iie,

Zadarnică e slujba lui sfântu Vasilie!...

La stână

Găinușa-ncet răsare,

Luna-i după Dealu-Mare,

Plânge-un clopot de cioaie, —

Vin ciobanii de la stână, —

Strungărițele, de mână,

Ascult cântec de cimpoaie

Și le râde tuturora

Față plină, bucălaie,

Cum s-au prins să-nvârtă hora...

— Numai Sandu copilandru

Nu se prinde-n hora mare.

Cântă jalnica cântare...

Cimpoieru-i ia de veste,

Stă o clipă, hodinește —

Schimbă hora-n cânt de jale:

— „Mândră fată, ochișorii,

Ochișorii, obrăjorii”...

— Se opresc în joc feciorii,

Dumerindu-se deodată.

— Parc-ar vrea să plângă-o fată,

Fața-i arde vâlvătaie...

Strigă Sandu copilandru:

„Zi, căprare Niculaie!

Zi, căprare Niculaie!”

— Și cum arde focu-n stână

Și lumin-o buturugă,

Vede baciul că lui Sandu

Îi cad lacrime pe glugă...

Toamnă

Văl de brumă argintie

Mi-a împodobit grădina,

Firelor de lămâiță

Li se uscă rădăcina.

Peste creștet de dumbravă

Norii suri își poartă plumbul,

Cu podoaba zdrențuită

Tremură pe câmp porumbul.

Și cum de la miazănoapte

Vine vântul fără milă,

De pe vârful șurii noastre

Smulge-n zbor câte-o șindrilă.

De vifornița păgână

Se-ndoiesc nucii, bătrânii,

Plânge-un pui de ciocârlie

Sus pe cumpăna fântânii.

Îl ascult și simt sub gene

Cum o lacrimă-mi învie:

Ni s-aseamănă povestea,

Pui golaș de ciocârlie.

Copiilor

I

Veniți la sânul meu cu toții,

Copii cu frunțile senine,

Veniți să primeniți izvorul

Nădejdii mele de mai bine!

Voi sunteți roua dimineții

Ce scânteie neștiutoare

Că poartă-n ea întreg argintul

Curat al razelor de soare.

Din glasul vostr-un dulce clopot,

Ce mângâie-un amurg de seară,

Învață sufletul meu, bietul,

Să creadă-n flori și-n primăvară.

Și parcă înțeleg mai bine

Privighetoarea care cântă...

Veniți, veniți! Mi-atât de dragă

Zburdălnicia voastră sfântă.

Căci râsul vostru plin, năvalnic,

Ca unda râului de munte,

Îmi amuțește-ndurerata

Poveste-a firelor cărunte.

Și parcă-mi picură un cântec

La poarta minții mele reci:

O dulce-ntârziată rază

Din raiul meu pierdut pe veci...

II

Copii, cu ochii mari și limpezi

Ca raza nopților albastre,

De ce purtați și voi osânda

Ce-a scris ursita firii noastre?

O jale sufletu-mi despică

Și-mi frânge visurile-n două,

De glasul minții mă cutremur:

... Și voi veți fi asemeni nouă!...

Când înțeleg c-aceleași patimi

Și-aceleași năzuinți deșarte,

Cum vor călăuzi în oarba

Prăpastie ce ne desparte,

Că ochii voștri-n care arde

Azi vraja basmelor cu zmeii,

Rătăcitori, în drumul vieții

Cum au să mintă, fariseii,

Atunci o scârbă mă supune

Și-un gând păgân mă înfioară,

Și sufletul meu fierbe-asemeni

Acelui crai de-odinioară

Ce-a omorât în fașă pruncii...

. . . . . . . . . . . .

Orânduiala ta-i amară,

Mărite domn al lumii noastre...

Eu nu mai cred în primăvară!...

Părăsit

Mor multe șiraguri de clipe,

Și nimeni nu-mi bate la poartră

Când vremea-mi așterne pe suflet

Cenușa ei aspră și moartă.

Vin neguri cu noaptea pe umeri,

Și bezna mă-nghite, nătângă,

Și viforul vine, păgânul,

A viselor aripi să-mi frângă.

Nu-i rază să-mi mângâie fruntea,

Încet coborându-mi din stele...

Mai străluci-va vreodată

Altaru-nchinărilor mele?

Stejarul nădejdilor multe

Își scutură frunzele moarte...

Vai, tu ești atât de frumoasă,

Și tu-mi ești atât de departe...

Despărțire

Azi moare-nfiorarea cetăților de stele

Și înțelesul tainic al cântecelor mele.

Se rupe tortul galben al razelor de lună,

Mor visurile albe ce-mi tremură pe strună...

Luceafărul clipirea în negură și-o frânge,

Lumina lui bolnavă se zbate și se stânge,

Și moare găinușa în pragul nopții sure,

Și toată mângâierea din zvonul de pădure.

Mor fluturii din zare și mor toți trandafirii,

Își curmă înțelesul întreagă vraja firii.

Cum se desfac prăpăstii și-adâncul lor înghite

Strălucitoarea salbă a multelor ispite.

Comoara-nfășurându-și, nădejdea pleacă-n pripă,

De drum norocu-și gată pribeaga lui aripă,

Din mintea-ntunecată fug grabnic, rânduri-rânduri,

Ducându-și tot argintul, popoarele de gânduri,

Și se-mpletește noapte din neguri jucăușe

Când sufletul meu calcă pe-a viselor cenușe.

Drumeț cu ochii tulburi se duce fără țântă,

Amarul îl încinge și noaptea-l învestmântă,

Și patima-l sugrumă cu brațele-i de fier...

Sfârșit, el îngenunche și zgribură de ger,

Cerșind din îngropata-i hlamidă de văpaie

Să-i mai trimiți o rază, domnița mea bălaie.

Învins

I-am zis într-un amurg de vară,

Robit de chipul unei stele:

Durează, suflete măiestre,

Altar nădăjduirii mele!

I-am dat temuta mea comoară,

Temeiul sfânt al suferinții,

Argintul visurilor toate,

Și marmura curat-a minții.

Și el mi-a întruchipat altarul,

Lăcaș de mândră strălucire,

Zidindu-și în catapeteasmă

Întreagă setea de mărire.

Dar vifor s-a pornit prin noapte,

Și-n goană vitregă și crudă,

O clipă-a sfărâmat nătângă

Prisosul lunilor de trudă...

E noapte-acum... Pe fața bolții

Plâng ochii stelelor senine,

Când blčstemă-nșelatul meșter

Și strigă bietul din ruine...

Solus ero

Tu, preacurată rază, ce-ai coborât din stele

Să luminezi în noaptea singurătății mele,

Ascultă-mi rugăciunea, ce-o gem cu buza arsă:

Din preajma vetrei mele, fă calea ta întoarsă.

Păcătuiește raza curată, viorie,

Când se oprește-n drumu-i pe-o strașină pustie,

Învestmântând cu picuri din sfânta ei văpaie

O scorbură, ce poartă un cuib de cucuvaie.

Vezi, zboar-atâția fluturi în necuprinsul firii,

Și strălucesc pe câmpuri, în floare, trandafirii.

În calea ta senină, spre ei îndreaptă-ți zborul,

Căci lor te dete-n gându-i de-viață-dătătorul,

Tu, preacurată rază, ce-ai rătăcit din stele,

Să luminezi o clipă singurătății mele.

Eu port în mine noaptea, și-n bezna ei adâncă

Mi-e sufletul un vultur înlănțuit de-o stâncă;

Ar vrea adâncul bolții cu zboru-i să-ntretaie,

Prin câmpuri de lumină, prin drumuri de văpaie,

Să-și scalde ochii tulburi în râuri largi de stele...

Dar aspra țintuire a lanțurilor grele

Cu praful sur al pietrei îi înfrățește rostul...

Zadarnic vrea să-și cate în ceruri adăpostul:

Cu glas nebun el urlă, și bl?stemă, și țipă,

Și sânge cald stropește trudita lui aripă,

Și veșnic o să lupte, în patima-i păgână,

Cu bulgării de piatră, cu lumea de țărână...

Zâmbind amar se-ntreabă deci mintea gânditoare:

De ce-ar veni la mine făptura ta de floare?

Tu, înger cu ochi limpezi, cu aripi de mătasă,

De ce să te cutremuri de-o luptă nențeleasă?

Când zboară-atâția fluturi în necuprinsul firii,

Și strălucesc pe câmpuri, în soare, trandafirii...

Noapte

Nemărginită bolt-a nopții,

Deschide tainica ta carte

Și-ascultă-mi glasul zbuciumării

Neputincioase și deșarte.

Doar mila ta n-o să se stingă

Când două mâni tremurătoare

Își împreun’ nevolnicia

În chip de rugă și iertare.

Azi, țintele de nestemate

Culege-le din cingătoare,

Căci ochii stelelor mă mustră,

Și plânsul stelelor mă doare.

Azi orice picur de lumină

Din fața ta îmbujorată

În țintirimul larg al minții

O cruce proaspătă-mi arată.

Le văd șireag... și mă cutremur,

Și fiecare clipă-mi pare

O fărmitură ce se smulge

Ca dintr-un cântec de pierzare.

Simt mintea dezgropându-și morții,

Căzând la fiecare groapă,

Și jalea trecerii eterne

Mi-apasă plumbul pe pleoapă.

Când tu mi-aprinzi în mii de facle

Senina dragostii dovadă,

Înfiorându-se-n adâncuri,

Plâng ochii osândiți să vadă.

Aducerea-aminte vine,

Și din oglinda-i blestemată

Învie rostul celor duse...

Iar eu ascult ce-a fost odată...

O lume-și desfăcea-nainte-mi

Comoara tainelor bogată,

Zvâcnea eternul ei cutremur

Sub tâmpla mea înfierbântată.

O patimă-mi robise ochii

Cu strălucirea ei păgână

Și mă smulgea cu braț de vifor

Din valul lumii de țărână.

Simțeam fiorii-ndrăgostirii,

Măreața-mbrățișare mută,

Când în amurg târziu de vară

Pământ și boltă se sărută.

Și-n smalțul pulberii de rouă,

Ce strălucea pe câmp, măruntă

Părea că firea-i hărăzește

Nădejdii mele dar de nuntă.

Eu mi-am zidit în nori altarul,

Și inima, smerita roabă,

Îngenuncheată-n umilire,

Jertfea curata ei podoabă...

Azi nu mai este... Și mă doare

Când vraja razelor senine

Aprinde-o candelă de veghe

Într-o biserică-n ruine...

Azi fulgerele mele-s stinse

Și moarte-s zâmbetele toate

Și nu va mai rodi nisipul

Din biata mea pustietate.

În lanț de neguri și uitare

Aș vrea amarul meu să-l ferec...

Nemărginită bolt-a nopții,

Îmbracă-ți haina de-ntunerec!

Aruncă vălul tău de umbră

Pe toate farmecele firii

Și-ngroapă-n adâncimi de ape

Ispitele îndrăgostirii.

Pe scânteierile de rouă

Și peste câmpul nins de floare,

O beznă grea, ca giulgiul morții,

Să cearnă pace-adormitoare.

Când glasul tinereții moarte

Și-al viselor înfrigurate,

Rătăcitor, fără repaos,

La poarta sufletului bate,

Eu, învălit în întuneric,

Să-nchid zăvorul de la poartă,

Și nici o stea să nu mai vadă

Singurătatea mea deșartă.

Clăcașii

Era în miezul zilelor de vară,

Și soarele, din drumul lui de pară,

Își trimitea săgețile aprinse.

Din brâul lui, din haina lui senină,

Descopciate ținte de lumină

Cădeau sfărmate-n pulbere de rază

Pe revărsarea țarinei întinse

Și ascuțeau ucigătoare suliți...

Eu le vedeam înșiruirea lungă,

Cum, gârbovită,-ncet înaintează,

Cum, stăruind, prin holdă-și taie uliți,

Cerșitorind cu ochii stinși o dungă

De nor pribeag în vânătul din zare,

Când secerea-n trudita ei cărare

Șir așternea în snopii grei de aur

Prisosul sfânt de binecuvântare.

Erau clăcași: oștenii fără nume

Ce duc războiul mare-al tuturora,

Ei ce se sting în neguri și uitare

Și cad și mor de cruda-mpovărare

A tuturor durerilor din lume...

Erau atâți în slujba lor de clacă

Cei osândiți să plângă și să tacă:

Moșnegi slăbiți, ce scris-aveau pe frunte

Zădărnicia pletelor cărunte;

Bărbați sfârșiți, cu sufletele moarte,

Cu tot amarul unei vieți deșarte.

Și-n lung șirag, femeile trudite,

Cu ochii stinși, cu sânul supt de trudă,

Înaintau în cale, gârbovite

De munca lungă, vitregă și crudă.

Cum se târa poporul mut de umbre

Părea o ceată tristă de-ngropare,

Și arșița cădea ucigătoare

Pe-a secerii sclipire nendurată.

În urma lor, încet, fără zăbavă,

Ca un blestem din vremuri înnoptate,

Ca o pedeaps-a veacuri de păcate,

Venea stăpânul gliei odrăslite,

Cu zâmbetul nădejdii împlinite,

Cu pasul greu de-atâta sănătate.

Obrajii lui se aprindeau în pripă,

Și-n ochii lui ardea mânia oarbă

Când vreun moșneag sta locului o clipă,

Tremurător, cu mâneca să-și șteargă

Sudoarea grea ce-i picura din barbă.

Și se târa poporul mut de umbre,

Neputincioasă ceată de-ngropare.

Iar când a fost în ceasul de amiază,

Și le-au adus merindea lor amară,

Din pâine de neghină și săcară,

Ei stau sfârșiți, cu ochii duși departe,

În adâncimea zărilor deșarte.

Eu le vedeam înșiruirea lungă

De mucenici nerăsplătiți ai pânii,

Cei logodiți de veacuri cu durerea,

Și două lacrimi mi-au curmat vederea,

Căzând încet în bulgării țărânii...

Din ceata lor, grăbită, se desprinde,

Întreg lăsându-și codrul de merinde,

Cu chipul stins, o umbră de femeie.

Lâng-un răzor ea stă îngrijorată,

Privește-n jos și sânul și-l descheie,

Mângâietor s-apleacă să ridice

Un făt bălan, ce, adumbrit de spice,

A adormit pe-un așternut de glugă.

Ea blând ridică-l, stând îngenuncheată,

Și-ncet îi dă copilului să sugă...

Cutremurat de clipa asta sfântă,

Un gând simțeam cum sufletu-mi frământă,

Cum mă supune gândul și mă-ndeamnă,

Poruncitor cum drumul mi-l arată:

Ca un proroc, cu fața-mbujorată,

Să cad la poala mamei din țărână

Și, sărutându-i înăsprita mână

Și haina ei de sfântă preacurată,

Genunchii mei să-i plec de închinare!

Și pe copilul ce zâmbește-n pace,

Înfășurat în scutece sărace,

Eu să-l ridic cu brațele-amândouă

În strălucirea arșiței din slavă,

În razele ce cad dogoritoare,

Să-l înfrățesc cu vulturul din zare

Și să-l cunun cu doina din dumbravă!

Căci inima purcede să-mi dezgroape

Comoara ei de doruri nemplinite,

Și simt amarul țarinei robite,

Și simt rușinea neagră cum mă-neacă,

Simt cum lumina-ncepe să se facă,

Cum moare bezna vechilor păcate.

Și sufletul înviorat îmi spune

Că fătul ăst-al patimii amare

Și-al dorului ce moare-n așteptare

E solul sfânt... înfricoșatul crainic,

Izbăvitor durerilor străbune.

Azi ochii lui ascund în adâncime

Măreața taină nepătrunsă mie

A ceasului cel póruncit să vie,

Să sfarme jalea din viitorime.

El, cel frumos și frate bun cu glia,

Nou-întrupatul suflet de Mesia,

Va fi județul ceasului de mâine,

Ce-ntr-un zorit aprins de dimineață,

Cu mâna lui vitează, îndrăzneață,

Zdrobi-va cartea legilor bătrâne.

El va-ntrupa în strigăt de chemare

Cuvântul sfânt ce azi adăpostește,

În licăriri de tainice altare,

Biserica nădăjduirii noastre.

Și strigătul înaripat va crește,

Prin plaiuri largi, prin munți purtând cuvântul,

Și va trezi din somnul lui pământul,

Și rumeni-va zările albastre.

Atunci, în ziua mare-a învierii,

Acești ostași cu fețe ofilite,

Cu zâmbet mort, cu suflete trudite,

Ca-ntineriți de suflul primăverii

S-or ridica, ei, cari au fost străjerii

Amarului, și-ai morții, și-ai durerii,

Cu brațul greu de greul răsplătirii.

Toată țărâna gliei dezrobite

Și munții toți și-adâncurile firii

Vor prăznui din pacea lor urnite

Înfricoșata clip-a premenirii,

Când suflet nou primește întrupare,

Și-n strălucirea razelor de soare

El hărăzește vremii-nbătrânite:

Vestmântul nou, de nouă sărbătoare.

Așteptare

Mor clipe mute, numărate,

Acolo-n satul vostru gol,

Mor clipe mute numărate,

Și-n pacea nopții-nfiorate

Același vis vă dă ocol.

Vi-l murmură și vi-l frământă

Pe-ascuns izvoarele de-argint,

Vi-l murmură și vi-l frământă,

Din streșini ploile vi-l cântă,

Din streșini ploile vă mint...

Voi tresăriți întotdeauna,

Robiți de așteptarea lui,

Voi tresăriți întotdeauna,

Vă-nșală soarele și luna,

Sărmani copii ai nimănui.

De-un an vegheați în pragul porții,

Încremeniți de-un tainic lanț,

De-un an vegheați în pragul porții,

Bolnavi, ce-n frigurile morții

Vedeți un chip de dorobanț...

Table of Contents

Noi

Rugăciune

Plugarii

Noi

Oltul

Casa noastră

Apostolul

Dascălul

Dăscălița

Bătrâni

Reîntors

Departe

Dorință

Zadarnic

De-o să mor

În codru

Dimineața

Pe înserate

De la noi

Cântăreților de la oraș

Sara

Lăutarul

A murit

La groapa lui Laie

Cântece

I

II

III

IV

V

VI

Pribeag

Pace

Cade-o lacrimă

Singur

Părăsiți

Ruga mamei

Zadarnic

La stână

Toamnă

Copiilor

I

II

Părăsit

Despărțire

Învins

Solus ero

Noapte

Clăcașii

Așteptare