William Shakespeare

Hamlet

Prinţ al Danemarcei

Tragedie

Persoanele

CLAUDIUS, rege al Danemarcei

HAMLET, fiul fostului rege şi nepotul actualului rege

HORAŢIO, prietenul lui Hamlet

POLONIUS, şambelanul curţii

LAERTES, fiul său

GERTRUDA, regină a Danemarcei şi mama lui Hamlet

OFELIA, fiica lui Polonius

OLTIMAND

CORNELIUS

ROSENCRANTZ

GUILDENSTERN

OSRIC

UN GENTILOM

UN PREOT

MARCELLUS

BERNARDO

FRANCISCO, un oştean

REYNALDO, slujitorul lui Polonius

UN CĂPITAN, Soli

DUHUL TATĂLUI LUI HAMLET

FORTINBRAS, prinţul Norvegiei

DOI ŢĂRANI, gropari

NOBILI, doamne, ofiţeri, oşteni, actori, marinari, soli şi suită.

ACTUL I

SCENA 1

Elsenor. O terasă în faţa castelului. Francisco la postul său.

Intră Bernardo.

BERNARDO

Cine-i acolo?

FRANCISCO

A, nu, răspunde-mi tu: stai şi te-arată.

BERNARDO

Trăiască regele!

FRANCISCO

Bernardo?

BERNARDO

El!

FRANCISCO

Vii chiar la timp.

BERNARDO

Bătut-a miezul nopţii,

Mergi la culcare Francisc.

FRANCISCO

Mulţumesc

Că vii să mă schimbi.

Ce ger! Sunt sloi.

BERNARDO

Nimic deosebit

În ceasul tau de strajă?

FRANCISCO

Nici un şoarec.

BERNARDO

Drum bun atunci

Şi dacă-mi vezi tovarăşii de strajă,

Marcellus şi Horaţio, zoreşte-i.

FRANCISCO

I-aud, îmi pare.

Stai! Cine-i acolo?

HORAŢIO

Supuşii regelui!

MARCELLUS

Copiii ţării!

FRANCISCO

Cu bine dar!

MARCELLUS

Viteazule, cu bine!

Au cin' ţi-e schimb?

FRANCISCO

Bernardo. Noapte bună.

MARCELLUS

Hei, tu Bernardo!

BERNARDO

Ce, e şi Horaţio?

HORAŢIO

O parte doar din el!

BERNARDO

Bine-aţi venit!

MARCELLUS

S-a mai ivit o dată lucru-acela?

BERNARDO Eu n-am văzut nimic.

MARCELLUS

Horaţio zice că-i o nălucire

A noastră şi nu vrea sa dea crezare

Vedeniei de două ori zărită

De noi — de aceea l-am rugat de veghe

Să stea de-a lungu-acestei nopţi cu noi.

Şi dacă iar stafia se arată

Să creadă-n ce-am văzut şi să-i vorbească.

HORAŢIO

Poveşti! N-o să se arate!

BERNARDO

Şezi o clipă

Şi lasă iar să-ţi ciocănim auzul,

Ce s-a-ndărătnicit să nu ne creadă,

Cu ce-am văzut în două nopţi.

HORAŢIO

Să stăm

Şi s-auzim ce-are de spus Bernardo.

BERNARDO

Ieri noapte,

Când steaua, care-i la apus, trecuse

Să lumineze cerul chiar pe locul

Pe care arde-acum, eu şi Marcellus,

Când clopotul tocmai bătea de unu...

(Intră Duhul.)

MARCELLUS

Tăcere. Lasă vorba. Iată-l iar!

BERNARDO

E chipul regelui cel răposat.

MARCELLUS

Eşti cărturar, Horaţio: vorbeşte-i!

BERNARDO

Nu seamănă cu regele? Priveşte-l.

HORAŢIO

Leit! Mă-ncearcă spaima şi uimirea.

BERNARDO

Vrei să-i vorbim?

MARCELLUS

Întreabă-l tu, Horaţio.

HORAŢIO

Tu cine eşti, ce foloseşti şi ceasul

Acestei nopţi şi mândra-nfăţişare

Războinică sub care răposatul

Rege al nostru se ducea la luptă?

Pe Dumnezeu, vorbeşte, te conjur.

MARCELLUS

Jignit e parcă!

BERNARDO

Şi se depărtează.

HORAŢIO

Stai, spune, spune, te conjur, vorbeşte!

(Duhul iese.)

BERNARDO

Ce zici, Horaţio? Tremuri şi eşti palid:

Aşa-i că-i vorba nu de-o nălucire,

Ci de-altceva mai mult?

HORAŢIO

Pe Dumnezeu, n-aş fi putut-o crede,

Dar n-ar fi via şi adevărata

Mărturisire-a chiar ochilor mei.

MARCELLUS

Nu seamănă cu regele?

HORAŢIO

Ca tine cu tine însuţi.

La fel a fost armura ce-o purta

Când a răpus norvegul îngâmfat

Şi-aidoma-ncruntat ca-n sfada-n care

Din sanie-n zăpadă-a năpustit

De regele polon. Ciudate lucruri.

MARCELLUS

De două ori l-aceeaşi moartă oră,

Cu pas solemn pe lângă străji trecu.

HORAŢIO

La care-anume gând să mă opresc

Nu ştiu, dar îndeobşte-astfel de semne

Sunt rău prevestitoare pentru ţară.

MARCELLUS

Să stăm atunci şi cel ce ştie spună-mi

De ce apasă noaptea pe supuşi

O vajnică şi scrutătoare strajă,

De ce atâtea tunuri de aramă

Turnate zilnic, scule de război

Aduse din afară, şi de ce

Dulgheri de nave, mulţi şi strânşi cu sila,

Sunt puşi chiar şi duminica la lucru?

Ce rost să aibă asudata grabă!

Ce-njugă-n trudă noaptea lângă zi?

Au cine-mi poate da răspuns?

HORAŢIO

Pot eu.

Se zice cum că răposatul rege,

Al cărui chip de-abia ni s-a ivit,

A fost, cum ştiţi, de Fortinbras norvegul

Pe care-l îmboldea o rea trufie —

Chemat la luptă dreaptă.

Dar viteazul Hamlet, faimos în lume ca atare,

Răpusu-l-a pe Fortinbras, şi-acesta,

Prin legământ pecetluit şi scris

Şi întărit prin lege şi prin crainici,

Lăsă biruitorului la moarte

Tărâmurile toate cucerite

De-acesta, iar al nostru rege-n schimb

Chezăşuia ţinuturi, deopotrivă

Lui Fortinbras sortite-n moştenire,

De biruia. Aşa cum prin acelaşi

Hrisov şi legăminte-n el cuprinse

Le-a-nstăpânit Hamlet. Dar Fortinbras

Cel tânăr, ne-ncercat şi plin de clocot

A strâns acum în marginea Norvegiei

De peste tot, pe toţi vântură-lume,

Ce pentru-o pâine-s gata la orice

Isprăvi ce nu cer decât cutezanţă,

Iar scopul lui, la noi mult prea ştiut,

E să ne smulgă cu-armele în mână

Şi silnice mijloace-acel ţinut

Pierdut de tatăl său. Şi iată, cred,

Obârşia acestor pregătiri

Şi tâlcul străjii noastre şi pricina

Înfriguratei grabe şi-a alarmei

Din ţară...

BERNARDO

Cred c-aşa-i şi nu altfel.

De-aceea deci prevestitorul chip

Soseşte armat prin faţa străjii noastre

Atât de-asemeni regelui ce-a fost

Şi este cel care-a-nceput războiul.

HORAŢIO

E-un fir de praf ce-ţi tulbur' ochii minţii.

Pe vremea slavei Romei şi în preajma

Căderii prea puternicului Cezar,

Ieşeau din groapă morţii-n giulgiul lor

Cu ţipăt şi aiurare prin cetate.

Prăpăd în soare, rouă-nsângerată

Şi stele-n cer cu cozi de foc, şi astrul

Cel umed ce domneşte peste ape

S-a-ntunecat de moarte în eclipsă.

Tot semne de-astea de-ntâmplări cumplite,

Precuvântări dezastrelor ce vin,

Pământul azi şi cerul le arată

Cuprinsului şi oamenilor ţării.

(Intră Duhul.)

Tăcere! Iată-l! Colo-i, vine iar!

Chiar de mă spulberă, l-întâmpin. Stai,

Nălucă! De-ai vreun glas şi poţi grăi

Vorbeşte-mi!

Vreo faptă bună dacă pot să fac

Să-ţi fie de ajutor, să-mi fac pomană,

Vorbeşte-mi!

De ştii vreun rău de soarta ţării tale,

Ce poate fi pre'ntâmpinat, vestindu-l,

O, vorbeşte!

De-ai îngropat în viaţă vreo comoară

Furată, în pântecul pământului,

Că, zice-se, de-aceea-adeseori

Voi duhurile pribegiţi...

(Cântă cocoşul.)

Stai, spune-mi... Opreşte-l tu, Marcellus!

MARCELLUS

Să-l străpung

Cu lancea?

HORAŢIO

Da, de nu se-opreşte.

BERNARDO

Iată-l!

HORAŢIO

Aici!

(iese Duhul.)

S-a dus

Nedrepţi suntem cu el, măreţ cum este,

Cu silnicie să-i aţinem calea.

Şi-i de nevătămat cum e văzduhul,

Şi-s glume ale noastre lovituri.

BERNARDO

Ar fi vorbit, de nu cânta cocoşul.

HORAŢIO

Şi-a tresărit precum un vinovat

Chemat de-un glas cumplit.

Că, pasămite,

Cocoşul, care-i goarna dimineţii,

Cu viersul lui semeţ şi ascuţit

Pe zeul zilei-l scoală. Şi semnalu-i,

Oriunde-n mare, foc, pământ, sau aer,

Vreun duh smintit ar fi rătăcitor,

L-întoarce-n locul cuvenit. Dovadă

Stau cele chiar acum aci-ntâmplate.

MARCELLUS

La cântecul cocoşului s-a stins.

Că-n preajma sărbătorilor, se zice,

Când naşterea lui Crist o prăznuim,

Cocoşii, păsările dimineţii,

Întreaga noapte cântă, şi atunci

Nu-i duh, să se încumete pe-afară,

Blajină-i noaptea, zodiile-s blânde,

Nici iele nu pândesc, nici vrăjitoare;

Atât de plin de har şi sfânt e ceasul.

HORAŢIO

Am auzit şi eu şi cred în parte.

Dar iată, dimineaţa-nveşmântată

În mantă roşiatică, prin rouă,

La răsărit, pe dealul nalt se-arată.

Să mergem. Şi să-mpărtăşim, mi-e sfatul,

Tot ce-am văzut azi-noapte lui Hamlet

Cel tânăr. Duhul ăsta, eu vă jur,

E mut cu noi, dar lui îi va vorbi.

Cu voia voastră, să-l înştiinţăm

De toate-acestea-aşa cum datoria

Şi dragostea ce i-o purtăm ne-o cere.

MARCELLUS

Să mergem deci. Ştiu unde să-l găsim

Fără de greş, în dimineaţa asta.

(Ies.)

SCENA 2

Sala tronului în castel.

Intră regina, Hamlet; Polonius, Laertes,

Voltimand, Cornelius, gentilomi şi suită.

REGELE

Deşi ni-i vie-n amintire moartea

Iubitului Hamlet, al nostru frate,

Şi-ar fi mai potrivit să ne-nchinăm

Tristeţii sufletul, şi-n ţara-ntreagă

Să fie numai jale şi mâhnire,

În cuget totuşi ne-am luptat cu firea

Atât de mult, că azi cu o cuminte

Durere-l pomenim şi totdeodată

Putem a ne-ngriji şi de-ale noastre.

Cu o cernită bucurie deci,

C-un ochi râzând, cu celălalt în lacrimi,

Voioşi în jale, prohodind la nuntă

Şi cumpănind răsfăţul cu mâhnirea,

Pe-a noastră, soră ieri, regină astăzi,

Părtaşă-augustă-ntru ocârmuirea

Războinicului nostru stat, cu noi

Am luat-o de soţie ţinând seama

De sfatul ce ne-aţi dat cu-acest prilej

De bună voie. Şi vă mulţumim.

Aflaţi acum ca Fortinbras cel tânăr —

Punând nu mare preţ pe vlaga noastră;

Sau socotind că statul nostru-i gata

Prin moartea fratelui Hamlet scump nouă,

Să se dărâme, dezbinat; sau poate

Întemeiat pe visu-i de putere —

Ne-a tot trimis solii peste solii

Să-i dăm'napoi acele ţări pierdute

Pe drept, de-al său părinte, în folosul

Viteazului meu frate. Asta-i totul.

Cât despre noi şi rostu-acestui sfat,

Aflaţi-l: scris-am regelui norveg

Ce tânărului Fortinbras i-e unchi,

Dar slăbănog pe patu-i de zăcere

Abia de-o fi ştiut din auzite

De scopul urmărit de-al său nepot —

Să curme toate-aceste pregătiri,

Cu-atât mai mult când chiar supuşii săi

Sunt cei înscrişi şi strânşi la oaste.

Deci vă trimit pe voi cu-acest răvaş,

Tu, Voltimand şi bunule Cornelius,

La regele bătrân, dar fără altă

Îndrituire în solia voastră

Decât este cuprins şi-amănunţit

Aci-n acest tratat. Drum bun. Iar zelul

Să vă-ndrumeze-n datoria voastră.

CORNELIUS şi VOLTIMAND

În tot şi-n toate slugi prea credincioase.

REGELE

Nu mă-ndoiesc. Din inimă, drum bun.

(Voltimand şi Cornelius ies.)

Şi-acum, Laertes, spune-mi, ce-i cu tine?

Vorbeai de-o rugăminte. Spune-mi, care?

Că nu poţi regelui să-i ceri ceva

Pe drept, şi glasul în deşert să-ţi fie.

Ce poţi să-mi ceri şi eu să nu pre'ntâmpin

Cu darul meu? Căci nu-i mai credincioasă,

Laertes, mintea inimii, nici mâna

Mai slujitoare gurii nu-i, decât

Mi-e tronul de legat de tatăl tău,

Laertes, spune-mi!

LAERTES

Doamne prea temut:

Bunăvoinţa şi-nvoirea ta

Să plec în Franţa iar, cu toate că

De bună voie m-am întors în ţară,

La-ncoronare vrând să fiu de faţă.

Dar azi, când datoria mi-e-mplinită,

Mărturisesc ca gândul meu şi dorul

Se-ndreaptă iar spre Franţa şi mă rog

Măriei tale să-ncuviinţezi.

REGELE

Ce spune tatăl tău? Ce spui, Polonius?

POLONIUS

Mi-a smuls cu greu îngăduinţa, sire,

Prin rugăminţi prea mult stăruitoare,

Dar, în sfârşit, pe-a lui dorinţă pus-am

Cu greu pecetea învoirii mele.

Îngăduie-i, te rog în genunchi, să plece.

REGELE

Alege-ţi ceasul potrivit, Laertes,

A ta e vremea, harul şi răsfăţul.

Şi-acum, Hamlet, nepotul meu şi fiu-mi...

HAMLET

Mai mult de-un neam,

Dar mai puţin de-un soi...

REGELE

De ce atârnă încă norii-asupră-ţi?

HAMLET

Prea stau lângă soare.

Părere, sire.

REGINA

Dezbară-te de portul tău cernit,

Hamlet, iubite, şi prieteneşte

Te uită l-al tău rege. Nu căta

Cu genele necontenit plecate

Pe nobilul tău tată în ţărână.

Aşa e dat. Tot ce trăieşte moare,

Tu ştii, trecând prin viaţă-n veşnicie.

HAMLET

Da, doamnă, aşa e dat.

REGINA

Şi dacă-i astfel,

De ce îţi pare atât de nefiresc?

HAMLET

Să mi se pară, doamnă? Nicidecum.

Nu mi se pare: este. Bună mamă,

Nici mantia-mi întunecată, nici

Veşmântu-ndătinat, de mare doliu,

Nici furtunosul răsuflării hohot

Nestăpânit, şi nici izvorul plin

Al lacrimilor, nici mâhnirea feţei

Cu fel şi chip de semne-ale durerii

Nu-s în măsură să m-arate lumii

Aşa cum sunt. Acestea pot să pară

Făţărnicii ce sunt la îndemâna

Oricărui om. Dar ce e-n minte-ntrece

Tot ce se vede. Celelalte-s doar

Găteli ale durerii şi-amăgiri.

REGELE

Spre laudă şi cinste firii tale

E acest prinos de lacrimi, închinat

Părintelui tău. Dar tu ştii, Hamlet,

Că tatăl tău şi-a fost pierdut un tată,

Tatăl acesta mort pierdu pe-al său,

Şi urmaşul e ţinut de datoria-i

De fiu, pe-un timp, la jale-adâncă. Dar

Să stărui într-un doliu îndărătnic

Semn este de orbire nepioasă,

De chin neînţelept; el mai arată

Un cuget răzvrătit faţă de cer,

O minte simplă şi neînvăţată,

Că noi, ceea ce ştim că-i scris şi-obştesc,

Întocmai celui mai de rând din lucruri,

De ce s-o pui la inimă-n această

Ursuză-mpotrivire? E un păcat

În faţa cerului şi-n faţa morţii,

În faţa firii, şi un gând smintit

În faţa judecăţii omeneşti,

Al cărei înţeles obştesc e moartea

Părinţilor şi care de la mortul

Cel mai dintâi şi până la cel care

Muri chiar azi, necontenit ne strigă:

„Aşa e dat să fie!" Te dezbără,

Rugămu-te, de-un doliu de prisos

Şi ne priveşte ca pe un părinte,

Să afle lumea toată că tu eşti

De tronu-mi cel mai apropiat supus,

Iar eu cu o dragoste nu mai prejos

Decât o poartă-un tată mult duios

Odraslei sale, voi veni spre tine.

Cât despre gândul tău de-a te întoarce

La şcoală-n Wittemberg e mult potrivnic

Dorinţei mele. Şi stăruitor

Te rog, înclină-te; rămâi aci,

Răsfăţ şi-alean ochilor mei şi cel mai

Dintâi printre curteni, nepot şi fiu.

REGINA

O, nu lăsa, Hamlet, pe mama ta

Să-şi irosească rugile-n zadar;

Rămâi cu noi aci, şi nu pleca

La Wittemberg: aceasta-i rugămintea-mi.

HAMLET

În tot şi-n toate celea, doamna mea,

Sili-mă-voi să-ţi fiu cât mai supus.

REGELE

O, iată un răspuns frumos şi blând.

Ca mine însumi fii în Danemarca.

Să mergem, doamnă. Această-nduplecare

Nesilnică şi blândă a lui Hamlet

E un zâmbet sufletului meu. Şi-n cinstea-i

Nu va-nchina o cupă regele

Pe care tunul să n-o dea de ştire

Şi norilor. Iar vorbele regeşti

De ceruri fie iarăşi îngânate,

Răsunet tunetului pământesc.

Să mergem.

(Regele, regina şi curtenii ies.)

HAMLET

O, carnea aceasta mult prea închegată

De s-ar topi şi s-ar preface-n rouă,

Sau dacă Cel-de-sus n-ar sta-mpotrivă.

Cu legea lui, uciderii de sine!

O, Doamne, cât de obosit şi searbăd,

Şi de prisos, şi muced mi se pare

Tot rostu-acestei lumi. E o grădină

Ce creşte neplivită. Ierburi rele

În voie-o cotropesc. Unde-am ajuns!

Doar două luni de când muri... nici două;

Un rege atât de bun! Ca un luceafăr

Pe lângă un satir, faţă de acesta,

Şi-atâta de duios cu mama mea,

Că n-ar fi îngăduit să se atingă

Nici vântului ceresc mai cu asprime

De chipul ei. O, ceruri şi pământ!

Să mai mi-aduc aminte? Cât de strâns

De el se alipea, de parcă doru-i

Creştea din chiar îndestularea sa...

Şi-apoi, după o lună... De-aş putea

Să nu mă mai gândesc! O, slăbiciune,

Ţi-e numele femeie! Doar o lună,

Când nici încălţămintea-i nu s-a rupt

Cu care a dus pe tatăl meu la groapă

În lacrimi toată-ntocmai ca Niobe —

Cum, însăşi ea, chiar mama mea, o, Doamne—,

Când şi o fiară fără judecată

Ar fi jelit mai mult — s-a măritat

Cu unchiul meu, al tatălui meu frate,

Dar semănând cu tata nu mai mult

Decât cu Hercul eu! O lună-abia,

Când sarea mincinoaselor ei lacrimi

Din ochii ei roşiţi nici nu s-a şters,

S-a luat cu el! O, desfrânată grabă

Ce-atâta de dibaci a repezit-o-n

Culcuşul patimei nelegiuite!

Nu-i bine aşa, şi nici poate fi.

Dar frânge-te, o, inimă. Că trebuie

De-acum încolo lacăt să-mi pun gurii.

(Intră Horaţio, Marcellus şi Bernardo.)

HORAŢIO

Mă-nchin măriei tale.

HAMLET

Bucuros

Că eşti aci şi teafăr. Nu mă-nşel,

Eşti chiar Horaţio.

HORAŢIO

Însuşi el, stăpâne,

Şi slujitor smerit întotdeauna.

HAMLET

Prieten, domnul meu, aşa să-mi zici.

Din Wittemberg ce te-a adus, Horaţio? Marcellus?

MARCELLUS

Da, stăpâne.

HAMLET

Mă bucur că te văd.

(Către Bernardo). Bine-ai venit.

Dar zău, ce vânt din Wittemberg te-aduce?

HORAŢIO

Un dor hoinar, prea bunul meu stăpân.

HAMLET

N-aş vrea s-aud nici chiar pe-al tău duşman

Rostind cuvântul ăsta împotrivă-ţi

Şi n-ai putea urechea mea s-o-ndupleci

Să creadă-n ce chiar tu mi-ai spus, Horaţio:

Te ştiu prea bine: nu eşti un hoinar.

Ce treburi te-au adus la Elsenor?

Te învăţăm să bei vârtos aicea.

HORAŢIO

Stăpâne, am venit la-ngropăciune.

HAMLET

O, laolalt-am fost prin şcoli; nu-ţi râde

De mine, rogu-te. Că mai degrabă

Socot că vii la nunta mamei mele.

HORAŢIO

Au fost, ce-i drept, cam una după alta.

HAMLET

Economii, Horaţio, economii!

Fripturile rămase de la praznic

Au fost aduse reci la masa nunţii.

Decât să văd această zi, Horaţio,

Era mai bine să mă fi-ntâlnit

În cer cu cel mai crunt duşman al meu.

O, tatăl meu! Parcă-l zăresc pe tata.

HORAŢIO

Stăpâne, unde?

HAMLET

În ochii minţii mele.

HORAŢIO

Eu l-am văzut o dată. Mândru rege!

HAMLET

Dar mai presus de toate-a fost un om

Cum nu mi-e dat să văd ca el un altul.

HORAŢIO

Stăpâne, cred că l-am văzut ieri noapte.

HAMLET

Văzut? Pe cine?

HORAŢIO

Pe regescu-ţi tată.

HAMLET

Pe rege, chiar pe tatăl meu?

HORAŢIO

Stăpâne,

Uimirea ta ţi-o stăpâneşte-o clipă

Şi fii cu luare-aminte, să-ţi vorbesc

De faţă cu-aceşti domni ce-mi stau ca martori,

De-acea minune...

HAMLET

Te conjur, vorbeşte!

HORAŢIO

De două nopţi de-a rândul — aceşti prieteni,

Marcellus şi Bernardo, stând de strajă-n

Deşertul mort al miezului de noapte,

Au fost întâmpinaţi astfel: un chip

Asemeni tatălui măriei tale

Şi-mplătoşat la fel, din tălpi în creştet,

Ieşi-naintea lor cu pas solemn,

Măreţ şi-ncet trecând pe lângă ei.

De trei ori, el s-a perindat în şir

Sub ochii lor uimiţi şi plini de groază,

Şi-atât de-aproape că-i putea atinge

Cu sceptrul. Dar ei, muţi şi îngheţaţi

De frică, n-au vorbit nimic cu el.

În mare tain-apoi mi-au spus acestea.

A treia noapte-am stat cu ei de strajă.

Şi-acolo-ntocmai cum mi-au povestit

De ceas şi loc şi de regescul chip

S-a adeverit în faptă şi-n cuvânt.

Stafia s-a ivit. Recunoscut-am

Pe tatăl tău. O mână cu cealaltă

Nu seamănă mai mult.

HAMLET

Dar unde asta?

HORAŢIO

Stăpâne-acolo unde stăm de strajă.

HAMLET

Vorbitu-i-aţi?

HORAŢIO

Stăpâne, i-am vorbit,

Dar n-a răspuns. O dată-mi pare, totuşi,

Că fruntea şi-a-nălţat într-o mişcare

De parcă ar fi vrut să ne vorbească,

Dar chiar atunci cocoşul a cântat

Şi cântul lui, zoritu-l-a deodată

Şi ne-a pierit din ochi.

HAMLET

Ciudat e foarte!

HORAŢIO

E-adevărat, stăpâne, tot atât

Cum este că trăiesc, şi ne-am gândit

Că-i scris adânc în datoria noastră

Să-ţi spunem tot.

HAMLET

Aşa-i, aşa-i, prieteni,

Într-adevăr, mă tulbură ce-mi spuneţi.

La noapte sunteţi iar de strajă?

MARCELLUS şi BERNARDO

Da!

HAMLET

În zale, ziceţi?

MARCELLUS şi BERNARDO

Da, stăpâne-n zale.

HAMLET

Din coif în tălpi?

MARCELLUS şi BERNARDO

Din creştet în călcâie.

HAMLET

Deci chipul nu i l-aţi văzut?

HORAŢIO

O, da,

Stăpâne, avea viziera ridicată.

HAMLET

Era-ncruntat?

HORAŢIO

Părea mai mult mâhnit,

Decât în prada unei mari mânii.

HAMLET

Şi pal sau rumen?

HORAŢIO

Palid, foarte palid.

HAMLET

Iar ochii lui stăteau ţintiţi asupră-ţi?

HORAŢIO

Stăruitor.

HAMLET

O, de-aş fi fost de faţă!

HORAŢIO

Ai fi rămas uimit din cale-afară.

HAMLET

Nu-ncape îndoială. Şi-a stat mult?

HORAŢIO

Cât numeri pân' Ia sută fără grabă.

MARCELLUS şi BERNARDO

Mai mult, mai mult.

HORAŢIO

Nu când am fost şi eu.

HAMLET

Şi barba lui era căruntă oare?

HORAŢIO

Cum ai văzut-o-n viaţa lui, de-un negru

Cu fire de argint.

HAMLET

La noapte fi-voi

Cu voi de strajă, poate vine iar.

HORAŢIO

Mă ţin chezaş că se arată iar.

HAMLET

De-ntr-adevăr stafia mi se-arată

Sub chipul nobilului meu părinte,

Am să-i vorbesc, chiar de se cască iadul!

Silindu-mă să tac. Şi-acum, vă rog,

De vreme ce-aţi ascuns cele văzute,

Păstraţi-le-n tăcerea voastră încă,

Şi orişice s-ar mai ivi la noapte

Să ţineţi doar în cuget, nu pe buze.

Drum bun. Voi răsplăti credinţa voastră..

La noapte, deci, pe locul cel de strajă,

Voi fi cu voi.

HORAŢIO, BERNARDO şi MARCELLUS

Supuşi măriei tale.

HAMLET

Din inimă, prieteni, bun rămas.

(Ies toţi, afară de Hamlet.)

Al tatălui meu duh, în za.

Nu-i bine! Presimt o mârşăvie.

Vino, noapte!

Iar până-atunci, fii suflete pe pace,

Că făr'delegea iese la iveală

Chiar dacă-ntreg pământul se prăvale

Ca s-o ascundă de-ochii omeneşti.

(Iese.)

SCENA 3

O cameră în casa lui Polonius. Intră Laertes şi Ofelia.

LAERTES

Rămâi cu bine, soră. Totu-i gata.

Iar dacă vânt prielnic se iveşte

Şi pleacă vreo corabie, nu dormi,

Dă-mi veşti de-acasă.

OFELIA

Oare te-ndoieşti?

LAERTES

Cât despre gingăşiile cu care

Hamlet azi te răsfaţă, ia-le doar

Ca pe o toană — un joc al sângelui,

O floare-a tinereţii-n primăvară,

Zorită dar nu veşnică, duioasă

Dar trecătoare, o mireasmă numai

Şi-avântul unei clipe. Doar atât.

OFELIA

Atâta numai?

LAERTES

Nu-i da preţ mai mare.

Că firea-n creştere nu se-mplineşte

Doar în puteri şi-n stat, dar când lăcaşul

Cel sfânt sporeşte, atunci şi slujba minţii

Şi-a sufletului creşte. Se prea poate

Să te iubească azi cu o iubire

Curată şi neprihănită. Dar

Tu trebuie să te temi de-a lui mărire;

El însuşi nu-i stăpân pe voia lui,

Că e supusul obârşiei sale

Şi nu e slobod să-şi croiască soarta

Ca orice om de rând; şi ştii prea bine

De cununia lui că-i strâns legată

Statornicia-ntregii noastre ţări,

Şi-alegerea-i e-anume mărginită

De glasul şi-nvoirea-acelui trup

Al cărui cap e el. Şi dacă-ţi spune

Că dragă-i eşti, tu fii cuminte totuşi

Şi crede-l numai în măsura-n care

Din naltul loc şi din a sa pornire

Îi poate fi îngăduit să-şi schimbe

Cuvântu-n faptă. Dar nu mai departe

Decât dă voie glasul Danemarcei.

Măsoară deci cât poate cinstea ta

Şi inima să piardă şi comoara

Făpturii tale, dacă s-ar supune

Nestăpânitei sale stăruinţi.

Deci teme-te de el, o dulce soră

Ofelia, şi dorul tău ascunde-l

Departe de primejdia ispitei.

Şi cea mai îndărătnică fecioară

Prea darnică-i cu frumuseţea ei

Dezvăluind-o chiar şi-n faţa lunii.

Virtutea însăşi pradă-i defăimării,

Lăstarul primăverii-e ros de viermi

Când muguru-i nici n-a prins încă viaţă

Şi-n rouă şi în zorii tinereţii

Ades se-abate-un vânt înveninat.

Ia seama deci; scăparea e-n veghere;

Duşmanul tinereţii e-n ea însăşi.

Chiar şi când nimeni nu o ameninţă.

OFELIA

Povaţa ta-nţeleaptă-o voi păstra

Ca strajă inimii. Dar, bune frate,

Nu-mi arăta doar asprul drum spre ceruri

Asemeni preoţilor fără har

Pe când tu însuţi ca un desfrânat

Sătul şi fără grijă iei poteca

De flori împodobită-a desfătării,

Uitând de-nvăţătura ta.

LAERTES

N-ai teamă! Am zăbovit. Dar iată, vine tata.

(Intră Polonius.)

Prilejul îmi surâde la plecare

Şi-o îndoită binecuvântare

Pogoară-asupră-mi har de două ori.

POLONIUS

Laert, ruşine! Tot aici? La navă!

Prielnic vânt se umflă-n pânza ei.

Eşti aşteptat. Te binecuvântez,

Şi să-ţi întipăreşti aceste sfaturi

În mintea ta: să nu dai grai gândirii

Nici împliniri smintitelor dorinţi.

Nu fi trufaş, dar nici nu te-njosi.

Prieteni încercaţi, de ţi-ai ales,

De suflet, prinde-i cu verigi de-oţel,

Dar palma să nu-ţi toci în cârdăşie

Cu-orice fârtat golaş de-abia ouat.

Fereşte-te de vrajbă, dar o dată

Intrat în ea, te poartă-n aşa chip

Încât duşmanului să-i pară rău.

Urechea ta ţi-o pleacă orişicui,

Dar să-ţi audă glasul doar aleşii.

Pe fiecare află-l ce gândeşte,

Dar nu-i destăinui ce cugeţi tu.

Te-mbracă-n scump veşmânt dacă-ţi dă mâna,

Nu însă fistichiu: bogat, dar nu prea,

C-adesea judeci omul după port.

În Franţa cei mai mari în rang şi-avere

Se-arată-n asta iscusiţi şi darnici.

Nu da şi nu lua bani cu împrumut,

Că pierzi şi banii şi prietenia,

Căci împrumutul seacă buna stare.

Iar mai presus de-orice: nu te minţi

Pe tine însuţi. Şi de-aci urmează,

Ca noaptea după.zi, că nimănui

Nu vei putea să-i fii de rea-credinţă.

Drum bun. Şi binecuvântarea mea

Rodească-n tine sfaturile-acestea.

LAERTES

Smerit îmi iau, stăpâne, bun rămas.

POLONIUS

Eşti aşteptat. Te du. E tocmai vremea.

LAERTES

Rămâi cu bine, soră. Ţine minte

Povaţa mea.

OFELIA

Mi-e-n cuget zăvorâtă,

Iar cheia ei o vei păstra chiar tu.

LAERTES

Adio.

(Iese.)

POLONIUS

Ce ţi-a spus Laert, Ofelia?

OFELIA

Cu voia ta, ceva despre Hamlet.

POLONIUS

E bine, zău, că mi-ai adus aminte.

Am prins de veste că de la o vreme

Domnia-sa ţi-nchină-ntreg răgazu-i,

Iar tu te-arăţi faţă de el cu mult

Prea darnică şi primitoare. Dacă-i

Aşa, şi-i chiar ce mi s-a spus, mă simt

Dator să-ţi spun că nu-ţi dai bine seama

De ceea ce se cade şi ce nu

Fiicei mele şi onoarei sale

Să nu-mi ascunzi nimic: ce e-ntre voi?

OFELIA

Mi-a dat, stăpâne, nu demult, dovezi

De dragostea ce-mi poartă.

POLONIUS

De dragoste? Vorbeşti ca o fetiţă

Ce n-a trecut prin sitele primejdiei.

Te-ncrezi în ceea ce numeşti dovezi?

OFELIA

Nici eu, stăpâne, nu ştiu ce să cred.

POLONIUS

Te-nvăţ eu, zău! eşti chiar ca un copil!

Dovezile-astea tu le iei drept bune

Şi-s numai fleacuri. Ţine-te mai mândră,

Altminteri, ca să nu-mi pierd şirul vorbei —

C-am luat-o razna — o să-mi pari o proastă.

OFELIA

Zoritu-m-a cu dragostea-ntr-un fel,

Stăpâne, plin de cuviinţă.

POLONIUS

Un fel sau altul, lasă, zi-i nainte!

OFELIA

Şi spusele-i şi le-a-ntărit, stăpâne,

Jurându-se pe toate cele sfinte.

POLONIUS

Hei, laţuri de prins prepeliţe. Ştiu,

Când sângele e-n clocot, cât de darnic

E sufletul cu gura-n jurăminte.

Vâpăile acestea, fata mea

Ce strălucesc şi nu prea dau căldură,

Stingându-se când crezi că-s mai în toi,

Tu nu le lua drept foc. Fii mai zgârcită

Cu feciorelnica-ţi prezenţă; pune

Mai mult preţ pe tovărăşia ta,

Încât să nu i-o dărui la poruncă.

Cât despre prinţul Hamlet, să nu uiţi

Că tânăr e şi-i este-ngăduit

Să joace-n ham mai slobod decât tine.

Pe scurt, Ofelia, nu te-ncrede-n el;

Căci jurămintele-i nu sunt misiţii

Vopselii ce pe straie li se vede,

Ci soli ai unui gând nelegiuit

Şoptind ca un codoş mironosit

Să poată păcăli mai bine. Atât.

De-acum încolo nu mai vreau s-aud

Că-ţi înjoseşti până-ntr-atât răgazul

La vorbă şi la glumă cu Hamlet.

Ia seama,-ţi poruncesc. Te du cu bine...

OFELIA

Stăpâne, am să te ascult.

(Ies.)

SCENA 4

Terasa, Intră Hamlet, Horaţio şi Marcellus.

HAMLET

E-un frig cumplit şi aeru-i tăios.

HORAŢIO

E-un aer aprig şi pătrunzător.

HAMLET

O fi târziu?

HORAŢIO

E-aproape miezul nopţii.

MARCELLUS

A şi bătut.

HORAŢIO

Adevărat? N-am auzit. E vremea

Când duhu-obişnuieşte-a rătăci.

(Fanfare. Salve de artilerie.)

HORAŢIO

Măria ta, ce-nseamnă asta?

HAMLET

În noaptea asta regele veghează.

Fălosul face chef, se-mpleticeşte,

Şi când mai dă pe gât un vin de Rin,

Chimvalul şi trompeta rag în cinstea

Măreţei lui isprăvi.

HORAŢIO

E-o datină?

HAMLET

O, doamne, da!

Dar eu socot, deşi sunt băştinaş,

Cu datina crescut, c-ar fi mai bine

S-o rupi cu ea, decât s-o ţii. Aceste

Chiolhanuri ne-au făcut de râs şi-ocară

La răsărit şi-apus, la alte neamuri.

Ne zic beţivi şi câte alte vorbe

Porceşti, spre-a ne mânji, şi asta scade

Din meritu-ne-oricât de mare-ar fi,

Şi măduva şi miezul vredniciei.

Aşa se-ntâmplă-ades cu unii oameni

Năpăstuiţi de fire, din născare

Cu vreun cusur — de care nu-s de vină,

Căci nimeni nu-şi alege obârşia —

Prin chiar prisosul vr'unei însuşiri

Ce rupe stăvilarul cumpătării,

Sau prin câte-un nărav dospit în ei

Rupând tiparul celor cuvenite —

Făpturile-astea, zic, purtând pecetea

Metehnei lor, din soartă sau din fire,

Virtutea lor, de-ar fi ea preacurată

Ca sfântul har, şi-ar fi nemărginită

Cât poate firea omului s-o-ncapă,

Şi lumea tot o va huli, că dramul

De rău, îi strică-ntregul, vrednic miez.

(Intră Duhul.)

HORAŢIO

Măria ta, priveşte!

HAMLET

Îngeri şi soli cereşti, păziţi-ne!

De eşti duh sfânt sau blestemat strigoi,

De-aduci duhori din iad sau o mireasmă

Din cer, de vii cu gând milos sau vitreg —

Te-arăţi c-un chip atât de îmbietor,

Încât îţi voi vorbi. Îţi spun Hamlet,

Părinte, rege-al ţării. O, răspunde-mi!

Să nu mă laşi să ard în neştiinţă;

De ce, sfinţite, ale tale oase,

Culcate-n raclă, giulgiul şi l-au rupt;

De ce mormântu-n care te ştiam

Dormind în tihnă-ntocmai ca-ntr-o urnă,

Îşi cască fălcile de marmură

Zvârlindu-te afară? Ce să-nsemne

Că tu, leş mort, împlătoşat cutreieri

Sub raza blândă-a lunii, bântui noaptea,

Pe când pe noi, paiante ale firii,

Ne scuturi groaznic mintea cu gândiri

Ce trec hotarul sufletelor noastre?

De ce acestea? Spune-mi, ce să fac?

(Duhul îi face semn lui Hamlet.)

HORAŢIO

Îţi face semn să-l însoţeşti, de parcă

Doreşte să-ţi vorbească numai ţie.

MARCELLUS

Priveşte cu ce-ndemn curtenitor

Te-mbie spre un loc mai singuratic.

Dar nu te duce!

HORAŢIO

Nu, cu nici un chip!

HAMLET

Nu va vorbi; deci trebui' să-l urmez.

HORAŢIO

Stăpâne, nu-l urma!

HAMLET

De ce m-aş teme?

Nu dau pe viaţa-mi preţul unui ac,

Iar sufletului meu ce-i poate face

Când e nemuritor cum e şi el?

Mă-ndeamnă iar. Am să-l urmez.

HORAŢIO

Dar dacă

Te-atrage, o stăpâne, spre talazuri,

Sau către-ngrozitorul stâncii pisc

Ce-atârnă aplecat deasupra mării

Şi-acolo, luând vr'un alt chip, mai de spaima.

Ce te-ar putea lipsi de-al minţii reazim,

Te va târî apoi în nebunie?

Gândeşte: locul, numai, şi-i destul

Să işte jocurile deznădejdii

În orice cuget, dacă stă acolo

La înălţime de atâţia stânjeni

Să vadă marea şi să o audă

Cum urlă dedesubt.

HAMLET

Mă cheamă iar. Porneşte! Te urmez!

MARCELLUS

Stăpâne, nu te duce!

HAMLET

Mâna jos!

HORAŢIO

Fii tare! Nu te du!

HAMLET

Mă strigă soarta,

În orice fir plăpând al cestui trup

Turnând puteri ca-n leul din Nemeea.

Mă cheamă iar. Jos mâna, domnii mei!

Fac un strigoi din cel ce-mi ţine calea,

V-o jur. În lături! Te urmez! Porneşte!

HORAŢIO

Închipuirea-l face-a-şi pierde mintea.

MARCELLUS

Hai după el. Să nu-l fi ascultat!

HORAŢIO

Hai, luaţi-i urma. Unde-or duce-acestea?

MARCELLUS

Ceva în ţara Danemarcii-i putred.

HORAŢIO

Păzească-l cerul!

HAMLET

Nu! Hai să-l urmărim.

(Ies.)

SCENA 5

Altă parte a terasei.

HAMLET

Unde mă duci? Vorbeşte!

Mai departe

Nu merg!

DUHUL

Ascultă-mă.

HAMLET

Te-ascult.

DUHUL

Curând

Îmi bate ceasu-ntoarcerii

La chinuri în flăcări şi pucioasă.

HAMLET

Duh sărman!

DUHUL

Să nu mă plângi. Dar fii cu luare-aminte

La tot ce-ţi voi destăinui.

HAMLET

Vorbeşte! Mi-e dat să te ascult...

DUHUL

Şi-ţi va fi dat

Apoi să mă răzbuni.

HAMLET

Ce vrei să spui?

DUHUL

Sunt duhul tatălui tău

Şi-s osândit să rătăcesc prin noapte

O vreme, ziua să postesc în flăcări,

Păcatul vieţii-n foc să-mi curăţesc.

De mi-ar fi-ngăduit să cuvântez,

De taina temniţii mele ţi-aş spune

Ceva din care-o vorbă-ar fi destul

Să-ţi răscolească sufletul, să-ngheţe

În tine tânărul tău sânge. Ochii

Ca două stele ţi-ar ţâşni din cap,

Zulufii-ţi cârlionţaţi s-ar dezbina

Şi fir de fir a sta zbârliţi apoi

Ca ţepii-unui arici înspăimântat.

Vecia însă nu-i pentru urechi

De carne şi de sânge. O, ascultă,

Pe tatăl tău de l-ai iubit cândva...

HAMLET

O, Doamne!

DUHUL

Răzbună-i mârşava ucidere.

HAMLET

Ucidere?

DUHUL

O mârşavă ucidere, ca toate —

Aceasta însă mai presus de-oricare,

Ciudată, mârşavă-mpotriva firii.

HAMLET

Grăbeşte-te şi spune-mi.

Să-mi iau zborul.

Cu aripi iuţi ca dorul şi ca gândul

Să mă răzbun.

DUHUL

Eşti vrednic, văd. Şi-ai fi

Mai lânced decât buruiana grasă

Ce creşte-n ţărmul apelor uitării.

De nu te-ai îngrozi. Acum ascultă, Hamlet.

S-a spus că adormit fiind

Odată, în livadă, m-a muşcat

Un şarpe. Danemarca-ntreagă a fost

Prin ticluita veste-a morţii mele

Minţită grosolan. Dar afl-acum,

Nobile tânăr, şarpele acela

Ce tatălui tău viaţa i-a răpus-o

Îi poartă azi coroana.

HAMLET

Unchiul meu! O, sufletu-mi profetic!

DUHUL

El, scârnava şi desfrânata fiară

Cu duh de vrăjitor, viclene daruri —

O, josnic duh şi daruri ce-au putinţa

De a momi astfel — a-nduplecat

La pofta-i ruşinoasă pe regina-mi

Ce după chip părea virtutea însăşi!

Ce prăbuşire, o, Hamlet! s-ajungă

De la iubirea mea care-i păstrase

Sfinţenia jurată la altar,

De gâtul unui ticălos, ce-n daruri

Fireşti e-un nevoiaş pe lângă mine.

Dar după cum virtutea nu se lasă

De viciu ispitită, chiar când pare

Ca un luceafăr — patima, în schimb,

De-ar fi c-un înger luminos unită,

Se satură de-un pat ceresc; o cheamă

Gunoiul. Dar tăcere. Parcă simt

Mireasma dimineţii. Să fiu scurt.

Dormeam ca de-obicei după-amiaza

Într-o grădină, când, în tihna mea,

Cu zeamă blestemată de cucută

Într-o sticluţă, unchiul tău veni

Şi-n porţile urechii-mi deşertă

Acel venin, de lepră dătător,

Şi-atât de duşman sângelui de om,

Că iute ca argintul viu pătrunde

Prin ale trupului poteci şi stavili

Şi cu năprasnică putere-ncheagă,

Precum oţelul picurat în lapte,

Un sânge limpede şi sănătos.

Aşa şi eu. Am fost, numaidecât,

Acoperit, asemenea lui Lazăr,

De o pecingine cu hâde coji,

Pe trupu-mi neted.

Astfel, în somn, un frate mi-a furat

Cu mâna lui regina, tronul, viaţa,

Şi m-a trimis neuns, nespovedit,

Nepregătit, la marea judecată,

Tăiat când înflorea pacatu-n mine,

Cu nedesăvârşirea-mi toată-asupră-mi.

O, groaznic, groaznic, groaznic, mult prea groaznic!

De-ai inimă în tine, nu răbda!

Nu-ngădui regescul pat al ţării

Desfrâu s-adăpostească şi incest.

Da-n orice chip ai urmări păcatul

Nu-ţi pângări nici sufletul, nici gândul,

Cercând ceva-mpotriva mamei tale.

Mai bine las-o Domnului şi-acelui

Spin care-n sân o-nghimpă şi o-njunghie.

Rămâi cu bine-acum, că licuriciul

Vesteşte-apropierea dimineţii

Şi-şi stinge-ncet zadarnica văpaie.

Să nu mă uiţi. Adio, o adio.

(Iese.)

HAMLET

O, voi oştiri cereşti! Pământ! Ce încă?

S-adaug iadul? Inimă, fii tare!

Iar voi, puteri, nu-mbătrâniţi deodată,

Mă ţineţi drept! Să nu te uit? Pe tine!

Cât timp în globu-acesta rătăcit

Va dăinui aducerea aminte,

Sărmane duh, n-am să te uit! Voi şterge

Din amintire orice dor mărunt,

Tot ce-am aflat din cărţi, învăţături

Şi chipuri, cercetate-n tinereţe,

Şi fără-amestec cu-alte griji de rând

Trăi-va singură porunca ta

În cartea şi-n cuprinsul minţii mele.

Femeie, mult primejdioasă! O,

Mişel, o zâmbitor şi blestemat

Mişel! Tabletele! Să-nsemn că poţi

Zâmbi şi iar zâmbi şi fi mişel!

Aşa e, cel puţin, în Danemarca,

Sunt sigur. Unchiule, eşti al meu! Şi-acum

Lozinca mea-i: „Să nu mă uiţi! Adio,

Adio". Am jurat.

HORAŢIO şi MARCELLUS

Stăpâne Hamlet!

MARCELLUS

Hamlet!

HORAŢIO

Doamne-ajută-l!

HAMLET

Aşa să fie!

MARCELLUS

Hehehei! Lord Hamlet!

HAMLET

Hehehehei, băieţi! Hai, puişori!

(Intră Marcellus şi Horaţio.)

MARCELLUS

Mărite prinţ, ce e?

HORAŢIO

Ce-i nou, stăpâne?

HAMLET

O, minunat!

HORAŢIO

Ne spui, stăpâne?

HAMLET

Nu! Veţi da-n vileag.

HORAŢIO

Eu nu, stăpâne, jur!

MARCELLUS

Nici eu, stăpâne!

HAMLET

O, cine şi-ar fi-nchipuit?

Ce ziceţi? Dar veţi tăcea?

HORAŢIO şi MARCELLUS

Pe cer, stăpâne, da!

HAMLET

În toată Danemarca nu-i mişel

Ce ticălos de frunte să nu fie.

HORAŢIO

Nu trebuia să vie-un mort din groapă

Ca s-aflam asta!

HAMLET

Sigur, ai dreptate

Şi fără multă vorbă, deci, mai bine-i

Să ne dăm mâna, să ne despărţim

Care-ncotro-l duc trebile şi dorul,

Că toţi avem dorinţe şi nevoi

De-un fel sau alt. Iar eu, vedeţi voi, eu

Mă duc, şi-am să mă rog.

HORAŢIO

Stăpâne, astea-s vorbe-n vânt şi goale...

HAMLET

Că te-au jignit, îmi pare rau din suflet,

Dar crede-mă...

HORATIO

Nici o jignire, prinţe!

HAMLET

Ba da, pe sfântul Patrick, este una,

Horaţio, o jignire grea. Cât despre

Vedenie, îngăduie-mi să-ţi spun,

E-un duh cinstit. Iar nerăbdarea voastră

S-aflaţi ce-a fost între noi doi, frânaţi-o

Cum ştiţi. Şi-acum, prieteni dragi de-mi sunteţi,

Ca fraţi de arme şi de-nvăţătură,

Îndepliniţi-mi o umilă rugă.

HORAŢIO

Tot ce doreşti, stăpâne, spune!

HAMLET

Nici un cuvânt de cele ce-aţi văzut!

HORAŢIO şi MARCELLUS

Stăpâne, nu, nu vom vorbi!

HAMLET

Juraţi-mi!

HORAŢIO

Pe legea mea că nu!

MARCELLUS

Nici eu, vă jur!

HAMLET

Pe spada mea!

MARCELLUS

Dar am jurat, stăpâne!

HAMLET

Pe spadă totuşi, rogu-vă, pe spadă!

DUHUL

Juraţi!

HAMLET

Aha, băiete! spui şi tu la fel?

Aci mi-erai comoara mea?

Ei, haideţi,

— Îl auziţi pe-acel fârtat din beciuri —

Vă rog, juraţi!

HORAŢIO

Cum sună jurământul?

HAMLET

A nu vorbi nicicând de ce-aţi văzut,

Juraţi pe spada mea!

DUHUL (Dedesubt.)

Juraţi!

HAMLET

Hic et ubique? Să schimbăm deci locul;

Veniţi pe lângă mine, domnii mei,

Şi puneţi mâna iar pe spada mea.

DUHUL

Juraţi.

HAMLET

Că bine zici, sobol bătrân. Poţi oare

Să scormoni sub pământ atât de grabnic?

Ce vrednic săpător! încă o dată

Din loc să ne mişcăm, prieteni buni!

HORATIO

O, zi, o, noapte! Cât de stranii lucruri!

HAMLET

Întâmpină-le deci ca un străin,

Căci se petrec în cer şi pe pământ

Mai multe lucruri de câte-a visat

Horaţio, filozofia ta.

Veniţi dar, şi-mi juraţi aci din nou,

Pe Dumnezeu, că niciodat', oricât

Vi s-ar părea de ne'nţeles, ciudată,

Purtarea mea — căci s-ar putea-ntâmpla

Să mă arăt, cândva, cam năzdrăvan —

Văzându-mă atunci, voi, niciodată,

Prin braţe-ncrucişate-aşa pe piept

Sau clătinări din cap, sau alte vorbe

De îndoială: „Da, se poate", sau:

"Sunt şi-unii ce-nţeleg", sau orice alte

Cuvinte în doi peri, să n-arătaţi

Că ştiţi ceva anume despre mine.

Aşa să vă ajute sfântul har.

DUHUL

Juraţi!

HAMLET

O, pace ţie, suflet chinuit!

Şi-acum, din toată inima, cu voi sunt,

Şi tot ce poate face, domnii mei,

Un om sărman ca mine, să v-arate

Iubirea lui, va face-o cu-nvoirea

Lui Dumnezeu. Să mergem împreună.

Şi ţineţi degetul, vă rog, pe buze,

Că vremile ieşitu-şi-au din matcă —

O, soartă blestemată, nenoroc

Să fiu născut ca să le-adun la loc.

Veniţi, să mergem împreună.

(Ies.)

ACTUL II

SCENA 1

O încăpere în casa lui Polonius. Intră Polonius şi Reynaldo.

POLONIUS

Dă-i banii şi scrisorile acestea, Reynaldo.

REYNALDO

Da, stăpâne.

POLONIUS

Ar fi cuminte, dragul meu Reynaldo,

Înainte de a-l vedea, să cercetezi,

Cam cum se poartă.

REYNALDO

Chiar aveam de gând.

POLONIUS

Nu, zău, că bine zici. Cată, Reynaldo,

De află ce danezi sunt la Paris,

Ce viaţă duc, ce cheltuială fac

Din ce mijloace şi cu cin' se-adună,

Şi-aflând prin întrebări meşteşugite

Că îl cunosc pe fiul meu, te-apropie

Mai mult decât dacă-i întrebi de-a dreptul.

Prefă-te că-l cunoşti din auzite,

De pildă: „Mda,-l cunosc pe tatăl lui,

Şi neamurile, poate şi pe el"...

Reynaldo, înţelesu-m-ai tu bine?

REYNALDO

Stăpâne, de minune.

POLONIUS

„...Şi poate şi pe el"... şi poţi s-adaugi:

„Dar nu prea bine; şi, de nu mă-nşel,

E cam nestăpânit, cam zvăpăiat".

Şi dă-i nainte-aşa cu născociri,

Dar cu măsură, nu-l făcea de-ocară,

Să bagi de seama bine la aceasta,

Poţi, domnul meu, vorbi despre crailâcuri,

Greşeli şi pozne bine cunoscute

Ca fiind tovarăşele tinereţii

Lăsată-n voia ei.

REYNALDO

Stăpâne...

POLONIUS

Jocul de cărţi.

Cheful, sfada sau duelul,

Muierile, fireşte, dar atât!

REYNALDO

Stăpâne, dar înseamn-a-l necinsti.

POLONIUS

Zău nu, de te pricepi a cumpăni

Să nu-l împovărezi cu alt cusur

Decât, de pildă, al nestăpânirii.

Nu asta-aveam de gând, dar adu vorba

Atât de gingaş de-ale lui năravuri,

Încât să pară-un rod al libertăţii,

Scânteia şi zbucnirea minţii-n flăcări,

Dezlănţuirea sângelui în clocot

Ce iureş dă.

REYNALDO

Dar, scumpul meu stăpân...

POLONIUS

De ce anume-aşa?

Aş vrea să ştiu.

REYNALDO

O, da, stăpâne.

POLONIUS

E chiar ce urmăresc

Şi cred că planul meu e fără greş;

Că ponegrind niţel pe fiul meu

Şi-mpovărându-l cu uşoare-abateri,

Ia bine seama,

Acel pe care-l iscodeşti cu vorba

De l-a văzut cândva păcătuind

Pe tânărul pe care l-ai bârfit,

În strună-ţi va cânta în felul ăsta:

„Prietene", sau: „domnul meu", „seniore"

Precum o cere buna-cuviinţă,

Sau graiul ţării, sau al celui om.

REYNALDO

Stăpâne, bine.

POLONIUS

Şi, pe urmă, domnul meu,

El o să te... el o să...

Pe sfânta liturghie, tocmai

Voiam să spun ceva. Unde rămăsesem?

REYNALDO

La: „O să-ţi cânte-n strună",

La: „Domnul meu, prietene"...

Sau aşa ceva.

POLONIUS

Da, tocmai. „Cunosc pe domnu-acesta

— o să-ţi spună

Şi l-am văzut chiar ieri-alaltăieri,

Sau altă dată cu vreun ins sau altul,

Şi-aşa cum spui, juca la cărţi sau bea

Din cale-afară", sau: „La joc cu mingea

Se-ncăiera cu toţi", sau: „L-am văzut

Intrând în câte-o casă deocheată",

Adică la bordel, şi multe de-astea.

Ia seama, deci!

Momeala vicleşugurilor tale

Agaţă capul adevărului,

Iar noi, cei cu pătrundere şi minte,

Prin sforării şi prin piezişe căi

Ajungem cu ocoluri drept la ţintă.

La fel şi tu, prin sfatul meu şi prin

Învăţătura dată, ai să te-apropii

De fiul meu. M-ai înţeles, aşa-i?

REYNALDO

Stăpâne-am înţeles.

POLONIUS

Drum bun, Reynaldo,

Şi mergi cu Dumnezeu.

REYNALDO

Stăpâne scump!

POLONIUS

Ia seama la năravu-i, pe tăcute.

REYNALDO

Stăpâne, da.

POLONIUS

Şi-l laşi să tot vorbească.

REYNALDO

Stapâne-aşa voi face.

POLONIUS

Cale bună!

(Intră Ofelia.)

Ofelia, ce-i? Ţi s-a-ntâmplat ceva?

OFELIA

Stăpâne, m-am speriat atât de rău.

POLONIUS

În numele lui Dumnezeu, de ce?

OFELIA

Pe când coseam, stăpâne, în iatac,

Hamlet intră, cu capul gol, cu haina

În neorânduială, cu ciorapii

Desprinşi, căzuţi pe glezne, răsuciţi,

Şi alb la faţă cum îi e cămaşa;

Genunchii-i se ciocneau unul de altul

Şi-atât de jalnic la înfăţişare,

Că parc-atunci ar fi scăpat din iad

Să spună lumii groaza de acolo,

Încet venit-a până-n faţa mea.

POLONIUS

Nebun din dragoste?

OFELIA

Stăpâne, nu ştiu,

Dar, zău, mă tem că da.

POLONIUS

Şi ce ţi-a spus?

OFELIA

M-a prins şi strâns de-ncheietura mâinii

Şi dând 'napoi lungime ca de-un braţ,

Cu palma pusă streaşină la frunte

Cu-atâta luare-aminte s-a uitat

La chipu-mi, parcă îmi făcea portretul;

A stat aşa-ndelung şi-ntr-un sfârşit,

Uşor de tot m-a scuturat de mână,

A dat din cap, la rând, de vreo trei ori,

Şi-atât de-adânc a suspinat şi jalnic

De parcă-ntregu-i trup se zguduia

Să-şi dea sfârşitul. M-a lăsat, şi-apoi

Cu capu-ntors spre mine, peste umăr,

Părea că fără ochi îşi află calea,

Căci fără de-ajutorul lor ieşi

Pe uşă-afară, iar lumina lor

Asupră-mi şi-a ţintit-o pân' la urmă.

POLONIUS

Mă duc la rege. Vino, hai cu mine.

E nebunia dragostei, fireşte,

A cărei însuşire-i să se piardă

Pe sine însăşi în mânia ei,

Mânând pe calea deznădejdii vrerea

Mai mult ca orice patima sub cer

Din cele ce ne bântuie pe noi.

Îmi pare rău. Vorbitu-i-ai prea aspru?

OFELIA

Stăpâne-o, nu! dar cum mi-ai poruncit,

Întorsu-i-am scrisorile, oprindu-l

De-a mai veni.

POLONIUS

Dintr-asta-a-nnebunit!

Îmi pare rău că nu l-am cântărit

Mai cu măsură şi cu judecată.

Temutu-m-am c-a vrut doar să se joace

Şi să se ducă astfel la pierzare.

O, blestemată fie-mi bănuiala!

Mă jur că e cusurul vârstei noastre

Să judecăm prea aspru ce vedem,

Aşa cum tinereţea se pripeşte

Ades şi ea. Să ne grăbim la rege,

El trebuie să afle de-acest lucru

Ce-i mult mai primejdios ţinut în taină

Decât dacă-l voi da-n vileag. Să mergem.

(Ies.)

SCENA 2

O sală în castel. Fanfară. Intră regele,

regina, Rosencrantz şi Guildenstern.

Curteni.

REGELE

Dragi Rosencrantz şi Guildenstern, salut.

Pe lângă dorul de-a vă revedea

Nevoia mea de ajutorul vostru

Mă-ndeamnă să vă chem în mare grabă.

Aţi auzit ceva despre Hamlet

Şi de schimbarea-i? O numesc aşa,

Fiindcă nici lăuntric nici la faţă

El nu mai seamănă cu sine însuşi.

Ce altă pricină l-a scos din fire,

Afară de-a părintelui său moarte,

Nu-mi pot închipui. Vă rog din suflet

Pe amândoi, voi ce-aţi crescut cu el

Din fragedă copilărie şi

Vă potriviţi la vârstă şi la fire,

Binevoiţi a sta un timp la curte.

Căci poate prin tovărăşia voastră

Să-l ispitiţi către petreceri iarăşi

Şi c-un prilej sau altul să culegeţi

Din spicuiri, ca să puteţi afla

Ce rău ascuns anume-l copleşeşte,

Ca dezvelindu-l, să-i găsim un leac.

REGINA

Aflaţi, o domnii mei, că mi-a vorbit

Aşa de mult de voi, că nu-s pe lume

Alţi doi ce pot să-i fie-atât de dragi.

De vreţi a fi atât de buni cu noi,

Jertfindu-vă răgazu-aci-n folosul

Şi-ndeplinire-a ceea ce dorim,

Şederea voastră va fi răsplătită

Cu mulţumiri ce-s vrednice de-un rege.

ROSENCRANTZ

Putere-au ale voastre maiestăţi

Prin dreptul suveran asupra noastră

De-a-şi împlini temutele dorinţi,

Dar nu prin rugăminţi, ci prin poruncă.

GUILDENSTERN

De bună voie însă, amândoi,

Măriei-voastre punem la picioare

Supunerea deplină şi-aşteptăm

Poruncile.

REGELE

Prea scumpe Guildenstern

Şi Rosencrantz, vă mulţumim.

REGINA

Da, vouă,

Prea scumpe Rosencrantz şi Guildenstern,

Vă mulţumim şi vă rugăm din suflet

În chiar această clipă să-l vedeţi

Pe mult schimbatu-mi fiu. Iar dintre voi

Să-i ducă unul pe aceşti domni la prinţ.

GUILDENSTERN

Şi facă cerul ca şederea noastră

Şi felul cum ne vom purta cu el

Să-i placă şi să-i folosească.

REGINA

Amin!

(Ies Rosencrantz, Guildenstern şi câţiva curteni. Intră Polonius.)

POLONIUS

Solia din Norvegia, stăpâne

S-a-ntors cu voie bună.

REGELE

Ai fost mereu un tată de veşti bune.

POLONIUS

Stăpâne-aşa-i? Măria ta să ştie

Că sufletul şi datoria mea

Le-nchin pe amindoua deopotrivă

Lui Dumnezeu şi bunului meu rege.

Şi cred, sau mintea-mi nu mai este-n stare

S-adulmece o urmă ca pe vremuri,

C-am desluşit pricina-adevărată

A nebuniei prinţului Hamlet.

REGELE

Te rog, vorbeşte-mi. Ard de nerăbdare.

POLONIUS

Întâi solia, sire. Ştirea mea

Va fi desert ospăţului acesta.

REGELE

Întâmpină-i şi adu-mi-i aci.

(Iese Polonius. Către regină.)

Îmi spune c-a găsit, regină scumpă,

Izvorul şi pricina tulburării

Care-a cuprins pe fiul tău Hamlet.

REGINA

Socot că alta nici nu poate fi

Afară de a tatălui său moarte

Şi de zorită noastră cununie.

REGELE

Tot ce se poate. Îl voi cerceta.

(Reintră Polonius cu Voltimand şi Cornelius.)

Prietenii mei buni, bine-aţi venit!

Ce veşti de la-al meu frate din Norvegia

Mi-aduci tu, Voltimand?

VOLTIMAND

Cu bucurie

Salutul şi urarea ţi le-ntoarce.

A luat măsuri din chiar întâia zi

S-oprească ridicările de oşti

Făcute de nepotul său, de care

Credea că-i ameninţă pe poloni.

Dar mai de-aproape cercetând află

Că-s împotriva înălţimii tale.

Mâhnit că vârsta, boala şi sleirea-i

Au fost neomenos batjocorite,

A dat poruncă să-l întemniţeze

Pe Fortinbras. Pe scurt, el se supuse,

Primi dojana regelui, şi-n urmă

Făgădui, jurând unchiului său

Că niciodată n-are să pornească

Război potrivnic înălţimii tale.

Atunci moşneagu-n culmea bucuriei

I-a dat în dar, venit, trei mii de galbeni

Şi-i porunci să-şi folosească-ostaşii

Din vreme strânşi, Poloniei împotrivă,

Cu ruga-nscrisă-aci, să-ngăduiţi

Cu ţelu-acesta, trecerea prin ţară,

Chezăşuind de linişte şi pace,

Precum arată-aci.

REGELE

Solia-mi place.

La cel dintâi răgaz o voi citi

Şi chibzuind asupra-acestei trebi

Voi da răspunsul. În acelaşi timp

Vă mulţumesc pentru strădania voastră.

Duceţi-vă acum de v-odihniţi

Deseară ne vom ospăta-mpreună.

Cu bine.

(Ies Voltimand şi Cornelius.)

POLONIUS

Iată o ispravă bună.

Stăpâne-ocrotitor şi doamna mea,

De-ar fi să tălmăcesc ce-i maiestatea

Şi ce e datoria şi apoi

De ce e ziua zi, şi noaptea noapte,

Şi timpul timp — atunci ar însemna

Să pierd aşa şi timp şi zi şi noapte.

Fiind scurtimea sufletul gândirii,

Iar vorba lungă trupul şi podoaba-i,

Voi fi deci scurt. Prea nobilul tău fiu

E chiar nebun şi spun că e nebun

Căci nebunia ce poate să fie,

La drept vorbind, decât a fi nebun?

Să trecem mai departe.

REGINA

Miez mai mult

Te rog şi mai puţin-oratorie.

POLONIUS

Jur, doamnă, că nu fac oratorie.

Că e nebun, e drept. Că-i drept, păcat e,

Păcat că-i drept. Prostească vorbărie —

Adio ei: am să vorbesc deschis.

Nebun, să-i zicem. Şi ne mai rămâne

S-aflăm de unde vine-acest efect,

Sau mai degrabă de-unde-acest defect,

Efect-defect, ce-i vine de-undeva.

Rămâne asta şi o rămăşiţă.

Gândiţi-vă:

O fată am — o am cât timp e-a mea —

Şi care-ascultătoare şi supusă

Mi-a dat, vedeţi? aceasta

Culegeţi deci şi trageţi încheieri.

(Citeşte.)

„Cereştei făpturi şi-al sufletului meu idol, mult prea frumoasei Ofelia".

E o vorbire schimonosită. E o vorbire urâtă. „Mult prea frumoasă", e o vorbire vulgară, dar ascultaţi ce vine. Iată:

(Citeşte.)

„La sânul tău cel dalb şi fără seamăn, această..." etc. etc.

REGINA

I-a scris Hamlet aceasta ei?

POLONIUS

O clipă, doamnă, n-am s-ascund nimic.

(Citeşte.)

„Tu poţi să te-ndoieşti de soare,

De focul ce scânteie-n stea,

De legile nemuritoare,

Dar nu şi de iubirea mea.

O, scumpă Ofelia, nu mă pricep la versuri, nu cunosc meşteşugul de-a-mi potrivi suspinele, dar crede-mă că te iubesc cu o dragoste adevărată. Adio. Al tău pe veci, doamna mea mult iubită, câtă vreme lutul ăsta mai este încă al meu. H."

Deci iată ce anume fata mea

Mi-a-ncredinţat, supusă şi cuminte

Şi încă şi mai mult, destăinuindu-mi

În ce fel, cum şi unde-a urmărit-o.

REGELE

Dar ea, Ofelia, i-a primit iubirea?

POLONIUS

Stăpâne, oare ce crezi despre mine?

REGELE

Eşti om cinstit şi de credinţă-n toate.

POLONIUS

Aş fi prea bucuros s-o dovedesc.

Ce-ai fi crezut de mine, însă, dacă

În faţa-acestei dragoste-nfocate

Şi-n plin avânt — că vă mărturisesc

C-am prins de ea de veste chiar nainte

Ca fata mea să-mi fi vorbit de el —

Ce-ai fi crezut măria-ta de mine,

Şi scumpa-ne regină-aci de faţă,

De-aş fi făcut pe surdul şi pe mutul,

Ca un pupitru sau un catastif,

Făcându-mi inimii un semn cu ochiul

Şi-aş fi privit cu nepăsare totul?

Ce-ai fi crezut? Dar nu, m-am pus pe lucru,

Vorbit-am astfel, domnişoarei mele:

„Hamlet e prinţ, nu eşti de seama lui.

Ce-ar vrea el, nu se poate!"

Poruncit-am

Să-şi pună lacăt inimii şi uşii,

Să nu primească daruri, nici solii.

Curând culese-al sfatului meu rod.

Hamlet respins — să nu lungesc povestea

— Căzu-n tristeţe-adâncă, flămânzi,

De-aci-n nesomn, apoi în vlăguire,

De-aici în aiureală, lunecând

În nebunia în care-acum se zbate

Şi care ne-a-ntristat pe toţi.

REGELE

Crezi asta?

REGINA

Pare foarte cu putinţă.

POLONIUS

Aş vrea să ştiu de s-a-ntâmplat vreodată

Să spun eu cu tărie: este-aşa

Şi-altfel să fie?

REGELE

Nu, precât ştiu eu.

POLONIUS

(arătând spre capul şi umerii săi)

Desparte ce-i aici de ce-i aici,

Dac-o fi altfel. Şi dacă m-ajută

Împrejurările, aflu adevărul

De-o fi ascuns şi-n iad.

REGELE

Atunci, cum facem?

POLONIUS

Hamlet, cum ştiţi, se plimbă uneori

Pe-aci, prin galerie, ore-ntregi.

REGELE

Într-adevăr, aşa e.

POLONIUS

Chiar atunci,

Pe fata mea o fac să-i iasă-n cale

Iar noi pândim de după o perdea

Tot ce se-ntâmplă. Dacă n-o iubeşte,

Şi dacă nici nu şi-a ieşit din minţi,

Mă las de sfetnicie şi mă fac

Plugar şi căruţaş.

REGELE

Să încercăm.

REGINA

Dar cât de trist, citind, vine sărmanul!

POLONIUS

În lături, rogu-vă pe amândoi.

L-întâmpin eu. O, daţi-mi voie.

(Ies regele, regina şi curtenii. Intră Hamlet, citind.)

POLONIUS

Cum îi mai merge bunului meu stăpân Hamlet?

HAMLET

Slavă Domnului, bine.

POLONIUS

Mă mai cunoşti, măria ta?

HAMLET

Cum să nu! Eşti un negustor de peşte.

POLONIUS

Eu nu, stăpâne.

HAMLET

Măcar de-ai fi atât de cinstit.

POLONIUS

Cinstit, stăpâne?

HAMLET

Ei, domnul meu, în lumea noastră a fi cinstit înseamnă a fi unul dintr-o mie.

POLONIUS

Adevărat, stăpâne.

HAMLET

Căci dacă soarele dă naştere la viermi într-un câine mort, dar'mite când e vorba de un hoit bun de sărutat. Ai vreo fată?

POLONIUS

Am, măria ta.

HAMLET

Nu lăsa s-o bată soarele. A zămisli e un har al cerului, dar nu în felul în care ar putea zămisli fata domniei-tale. Ia seama, prietene!

POLONIUS

Ce vrei să spui, măria-ta? (Aparte.) Merge cu gândul la fata mea. Totuşi la început nu m-a recunoscut. Mă lua drept un negustor de peşte. A luat-o razna de tot. La drept vorbind, am îndurat şi eu în tinereţe multe necazuri din dragoste. Aproape tot ca şi el. Să-i mai spun ceva. (Tare.) Ce citeşti măria-ta?

HAMLET

Vorbe, vorbe, vorbe.

POLONIUS

Şi despre ce e vorba, stăpâne?

HAMLET

Între cine şi cine?

POLONIUS

Adică despre ce e vorba în cartea pe care o citeşti, măria-ta.

HAMLET

Vorbe de clacă, domnul meu. Pamfletarul ăsta nemernic susţine că bătrânii au bărbi cărunte, obrazuri zbârcite, că din ochi le curge un clei vâscos ca răşina prunului, că sunt cu totul slabi la minte şi totodată au şi încheieturile slăbite. Toate acestea, domnul meu — deşi sunt pe deplin încredinţat că aşa şi este — nu se cuvine totuşi să fie aşternute pe hârtie, fiindcă şi domnia-ta, domnul meu, ai putea fi de vârsta mea, dacă ai da înapoi ca racul.

POLONIUS

(aparte) Oricât ar părea că e nebunie ceea ce spune, e totuşi o nebunie bine chibzuită. (Tare.) Măria-ta, nu ai vrea să pleci din aerul ăsta?

HAMLET

Unde? În mormânt?

POLONIUS

Da, în adevăr, înseamnă a pleca din aer. (Aparte.) Ce răspunsuri pline de înţeles are uneori. E un noroc de care mai adesea are parte nebunia decât un cuget sănătos şi chibzuit, care nu le nimereşte aşa de uşor. Să-l las singur. O să pun la cale îndată un prilej de întâlnire cu fata mea. (Tare.) Mărite stăpâne, îmi iau cu plecăciune bun rămas.

HAMLET

Nici nu poţi, domnul meu, să-mi iei ceva de care să mă despart mai bucuros, în afară de viaţa mea, de viaţa mea, de viaţa mea.

POLONIUS

Rămâi cu bine, măria-ta.

HAMLET

Plicticoşi mai sunt nebunii ăştia batrâni!

(Intră Rosencrantz şi Guildenstern.)

POLONIUS

Îl căutaţi pe prinţul Hamlet? Iată-l aci.

ROSENCRANTZ

(către Polonius) Domnul să te aibă în pază!

(Iese Polonius.)

GUILDENSTERN

Mărite stăpâne!

ROSENCRANTZ

Prea iubitul meu stăpân!

HAMLET

Bunii mei prieteni! Cum îţi mai merge, Guildenstern? Şi Rosencrantz! Ce mai faceţi, dragii mei?

ROSENCRANTZ

Ce face orice copil al pământului.

GUILDENSTERN

Ferice de noi că nu suntem prea fericiţi.

ROSENCRANTZ

Nu suntem chiar mărgăritarul de pe tichia Norocului.

HAMLET

Dar nici sub talpa încălţărilor lui.

ROSENCRANTZ

Nici acolo, măria-ta.

HAMLET

Atunci vă aflaţi cam pe la brâu, în mijlocul plăcerilor.

GUILDENSTERN

Fireşte. Suntem aleşii soartei.

HAMLET

În locurile ei cele mai tăinuite. Într-adevăr, soarta e o curtezană. Ce veşti îmi aduceţi?

ROSENCRANTZ

Nici una, stăpâne. Doar atât că lumea s-a făcut cinstită.

HAMLET

Atunci se apropie sfârşitul lumii. Dar vestea voastră nu e adevărată. Lăsaţi-mă să vă întreb ceva ce vă priveşte îndeosebi: cu ce-aţi greşit, prieteni, soartei voastre, de v-a trimis în această temniţă?

GUILDENSTERN

Ce temniţă, măria-ta?

HAMLET

Danemarca e o temniţă.

ROSENCRANTZ

Atunci şi lumea întreagă e tot o temniţă.

HAMLET

Şi încă una straşnică, plină de cotloane, hrube şi carcere. Danemarca e una dintre cele mai rele.

ROSENCRANTZ

Nouă nu ni se pare aşa, stăpâne.

HAMLET

Atunci, pentru voi nici nu e temniţă; fiindcă orice lucru e bun sau rău, numai după cum îl face închipuirea noastră. Pentru mine e o temniţă.

ROSENCRANTZ

Doar ambiţia te face s-o vezi aşa. Danemarca e prea neîncăpătoare pentru mintea măriei tale.

HAMLET

O, Doamne! Aş putea fi închis într-o coajă de nucă şi să mă socotesc un rege al văzduhului nemărginit, numai de n-aş avea visuri rele.

GUILDENSTERN

Visurile acestea nu sunt, fireşte, decât ambiţie. Fiindcă cel ambiţios se hrăneşte doar cu umbra unui vis.

HAMLET

Visul însuşi nu e decât o umbră.

ROSENCRANTZ

Adevărat; şi socotesc ambiţia un lucru atât de uşor şi de străveziu încât nu e decât umbra unei umbre.

HAMLET

Dacă e aşa, cerşetorii sunt trupuri, iar domnii şi vitejii cei vestiţi sunt doar umbra cerşetorilor. Mergem la curte? Pe legea mea, nu mai sunt în stare să judec.

GUILDENSTERN şi ROSENCRANTZ

Stăm la porunca măriei tale.

HAMLET

Nicidecum. Nu vreau să vă număr printre ceilalţi slujitori ai mei. Cinstit vă spun că sunt cumplit de prost slujit. Dar, în numele vechii noastre prietenii, ce căutaţi la Elsinor?

ROSENCRANTZ

Am venit să te vedem, stăpâne, nimic mai mult.

HAMLET

Un cerşetor ca mine e sărac până şi în mulţumiri. Vă mulţumesc, totuşi; de bună seamă, însă, mulţumirile mele nu fac nici două parale. Nu v-a chemat nimeni? Aţi venit din chiar îndemnul vostru? De bună voie? Hai! spuneţi drept. Haide, haide, vorbiţi o dată.

GUILDENSTERN Ce-am putea spune, măria-ta?

HAMLET

Orice, numai să-mi răspundă la întrebare. Aţi fost chemaţi. E în ochii voştri ca o mărturisire pe care sfiala nu e în stare s-o ascundă. Ştiu că bunul nostru rege şi regina au trimis după voi.

ROSENCRANTZ

În ce scop, măria-ta?

HAMLET

Voi să mi-l spuneţi. Dar, vă rog din suflet, cu dreptul pe care mi-l dă prietenia noastră şi în numele înţelegerii depline din tinereţe, al făgăduinţelor de nestrămutată dragoste şi al tuturor nestematelor ce altul mai meşter la vorbă ca mine vi le-ar mai putea înşira, vorbiţi deschis, fără înconjur: fost-aţi chemaţi, sau nu?

ROSENCRANTZ

(către Guildenstern) Tu ce zici?

HAMLET

(aparte) Dacă e aşa, n-am să vă slăbesc din ochi. (Tare.) Dacă mă iubiţi, nu-mi ascundeţi nimic.

GUILDENSTERN

Stăpâne, am fost chemaţi.

HAMLET

Să vă spun de ce. Astfel, cele ghicite de mine o să preântâmpine mărturisirile voastre, iar taina voastră cu regele şi regina nu va fi jumulită de penele ei. De la o vreme — nu ştiu nici eu din ce pricină — mi-a pierit toată veselia şi m-am lăsat de toate deprinderile şi îndeletnicirile mele, şi mă simt atât de copleşit de această toană rea, încât şi minunata alcătuire care e pământul îmi pare doar o stâncă stearpă. Vedeţi voi, acel prea frumos baldachin, văzduhul, mândra boltă ce atârnă asupră-ne, ca un acoperământ falnic, bătut în scântei de aur, nu e pentru mine altceva decât un vălmăşag de miasme spurcate şi rău mirositoare. Ce lucru desăvârşit e omul! Ce aleasă îi e cugetarea! Şi cât de nemăsurate însuşirile! Ce falnic şi minunat în portul şi mişcările sale! Întocmai ca un înger în fapte şi ca un zeu în năzuinţele lui. Podoaba luminii! Pildă a vietăţilor! Şi totuşi ce e pentru mine această mână de lut? Bărbatul nu mă încântă, nici măcar femeia, deşi zâmbetul domniei tale ar vrea să spună că da.

ROSENCRANTZ

Stăpâne, nu mi-a trecut prin gând o astfel de nerozie.

HAMLET

Atunci de ce ai râs când am spus că bărbatul nu mă încântă?

ROSENCRANTZ

Mă gândeam, stăpâne, ce primire de post îi aşteaptă pe actori din partea măriei tale, dacă spui că omul nu te încântă. I-am lăsat în urmă; vin încoace să se pună în slujba măriei tale.

HAMLET

Cel ce joacă pe regele va fi bine primit. Am să-i plătesc tributul meu măriei sale. Cavalerul rătăcitor o să-şi poată folosi spada şi scutul, îndrăgostitul n-are să suspine de pomană, comicul o să-şi sfârşească tirada lui nestingherit, măscăriciul o să stârnească hohotele celor al căror râs porneşte ca din praştie. Iar domniţa îşi va spune fără teamă gândul întreg, ca să nu şchiopăteze versul. Dar despre ce actori e vorba?

ROSENCRANTZ

Sunt chiar cei care te făceau să petreci odinioară. Actorii de tragedie ai oraşului.

HAMLET

Prin ce întâmplare sunt pe drumuri? Nu le pria mai bine să stea locului, atât pentru renumele lor, cât şi pentru câştig?

ROSENCRANTZ

Cred că piedica le vine de la o schimbare ivită în teatru de câtăva vreme.

HAMLET

Faima le e aceeaşi ca atunci când eram eu în oraş? Tot mai au căutare?

ROSENCRANTZ

La drept vorbind, nu prea.

HAMLET

Cum se face? Au prins rugină?

ROSENCRANTZ

Ba de loc. Ei îşi dau toată silinţa. Dar s-au ivit, stăpâne o droaie de copilandri care ţipă cât îi ţin gura în toiul jocului şi sunt aplaudaţi nebuneşte tocmai din pricina asta. Ei sunt acum la modă. Şi teatrele de rând — cum le spun ei — sunt atât de defăimate, încât mulţi din cei ce poartă sabie, speriaţi de cei cu pene de gâscă, de-abia mai îndrăznesc să se arate pe-acolo.

HAMLET

Cum? Sunt doar nişte copilandri? Dar cine-i sprijină? Cu cine se însoţesc? N-au să se ţină de meseria asta decât atâta vreme cât pot cânta? N-au să spună mai târziu, ajungând şi ei actori de rând — cum o să li se întâmple dacă n-au alte mijloace — că le-au făcut mai mult decât bine scriitorii aceia care îi pun să ponegrească propria lor moştenire?

ROSENCRANTZ

Într-adevăr cele două tabere au avut de furcă împreună. Şi mulţimea socotea că nu-i un păcat să-i întărâte în cearta lor. Şi într-o vreme nu era rost de nici un câştig de pe urma piesei până ce poetul şi actorii nu-şi cărau câţiva pumni.

HAMLET

Cum e cu putinţă?

ROSENCRANTZ

Au fost multe capete sparte.

HAMLET

Şi au învins băieţandrii ăştia?

ROSENCRANTZ

Mai întrebi, stăpâne? Chiar şi pe Hercule cu globul său.

HAMLET

Nu e de mirare. Unchiul meu e regele Danemarcei; iar cei ce şi-ar fi bătut joc de el câtă vreme trăia tatăl meu, dau astăzi douăzeci, patruzeci, cincizeci, o sută de ducaţi ca să-i aibă chipul zugrăvit. Pe legea mea, e ceva nefiresc într-asta, măcar de s-ar încumeta filozofia să-l dezlege.

(Sunete de trâmbiţe înăuntru.)

GUILDENSTERN

Au sosit actorii.

HAMLET

Domnii mei, bine-aţi venit la Elsinor! Hai, daţi-mi mâna. Anumite forme şi ceremonii sunt nelipsite la o primire buna; daţi-mi voie să mă supun acestui obicei în ce vă priveşte; ca nu cumva bunăvoinţa mea faţă de actori, care vă spun dinainte că trebuie să se vădească tuturor, să vă pară mai mare decât faţă de voi. Fiţi bineveniţi! Însă unchiul care mi-e tată şi mama care mi-e mătuşă se înşală.

GUILDENSTERN

Cum asta, scumpul meu stăpân?

HAMLET

Nu sunt nebun decât dinspre nord-nord-vest: când adie vântul de la miazăzi, pot să deosebesc un şoim de un cocostârc.

(Intră Polonius.)

POLONIUS

Bine v-am găsit, domnii mei.

HAMLET

Ascultă, Guildenstern, şi tu de asemenea; la fiecare ureche un ascultător: pruncul ăsta bătrân pe care îl vedeţi încă nu a ieşit din scutecele cu care a fost înfăşat.

ROSBNCRANTZ

Pesemne că s-a întors din nou în ele: se spune doar că orice bătrân e copil a doua oară.

HAMLET

Vă fac o prorocire: vine să-mi spună despre actori. Băgaţi de seamă. Bine zici, domnul meu; luni de dimineaţă, aşa e, fără-ndoială.

POLONIUS

Stăpâne, ţi-aduc veşti.

HAMLET

Stăpâne... ţi-aduc veşti. Pe când Roscius era actor la Roma...

POLONIUS

Au sosit actorii, stăpâne.

HAMLET

Bâz... bâz...

POLONIUS

Pe cinstea mea!

HAMLET

Fiece actor pe un măgăruş călare...

POLONIUS

Cei mai buni actori din lume, fie în tragedie, în comedie, piese istorice, pastorale, pastorale comice, pastorale istorice, tragico-istorice, pastorale tragi-comico-istorice, piese ce respectă regulile, şi poeme libere. Seneca nu poate fi prea greoi pentru ei, nici Plaut prea uşor. Sunt neîntrecuţi, atât în ce priveşte respectul celor scrise cât şi în uşurinţa exprimării.

HAMLET

„O, Iefta, judecător al Israelului" — ce comoară ai avut!

POLONIUS

Ce comoară a avut, măria-ta?

HAMLET

„O fată încântătoare şi alta nimic, la care ţinea ca la ochii din cap".

POLONIUS

(aparte) Iar fata mea!

HAMLET

N-am dreptate, bătrâne Iefta?

POLONIUS

Dacă mie-mi zici Iefta, măria-ta, apoi am o fată la care ţin ca la ochii din cap.

HAMLET

Nu e asta urmarea.

POLONIUS

Dar care-i urmarea?

HAMLET

„Şi soarta a făcut

Şi Dumnezeu a ştiut,

Şi mai departe,

A fost să fie, aşa precum se ştie".

Primul stih al acestui cântec bisericesc are să te lămurească mai bine. Fiindcă, iată, sunt silit să mă întrerup.

(Intră patru sau cinci actori.)

Meşterilor, bine-aţi venit! Bine-aţi venit cu toţii! Mă bucur că vă văd sănătoşi. Bun venit dragii mei! Oho! Vechiul meu prieten! De când nu ne-am văzut, ţi-ai pus o perdeluţa la bărbie. Oare vii în Danemarca să-mi pui şi mie o barbă? Ce văd? Tânăra doamnă şi stăpână! Sfântă Născătoare! Înălţimea voastră e mai aproape de cer decât ultima oară când ne-am văzut: a crescut cu un toc de pantof. Deie Domnul ca glasul tău, ca un galben tocit, să nu-şi fi schimbat sunetul. Meşterilor, fiţi bineveniţi cu toţii! Să mergem drept la ţintă, întocmai ca şoimarii din Franţa, care se reped la tot ce le iese în cale. Să ascultăm pe loc o tiradă. Hai arătaţi-ne ce sunteţi în stare. Haide, o tiradă plină de patimă.

ÎNTÂIUL ACTOR

Ce fel de tiradă, măria-ta?

HAMLET

Te-am auzit spunând de mult o tiradă, dar n-a fost jucată niciodată, sau să fi fost cel mult o dată, fiindcă, după câte îmi amintesc, piesa nu plăcuse mulţimii. Era ca icrele negre pentru norodul de rând. Dar după preţuirea mea şi-a altora mai vrednici ca mine să-şi spună răspicat părerea în astfel de pricini, era o piesă minunată, bine înjghebată, alcătuită cu măsură şi iscusinţă. Se spunea — mi-aduc aminte — că nu are destulă sare printre rânduri, ca să dea gust lucrării, dar nici fraze greoaie care să-l facă vinovat pe autor de pedanterie. Socotea că felul lui de a scrie e cinstit, puternic şi duios totodată, însă mai curând măreţ decât meşteşugit. Îmi plăcea mai cu seamă o parte: povestirea lui Eneas către Didona şi îndeosebi acolo unde pomeneşte de uciderea lui Priam. Dacă-ţi mai aduci aminte, începe cu stihul ăsta... Ia să văd... stai...

„Cumplitul Pirus, unei fiare-asemeni..."

Nu, nu-i aşa: se-ncepe chiar cu Pirus:

„Cumplitul Pirus cu-arme-ntunecate,

Ca gândul lui de negre şi ca noaptea,

Pândind pitit în blestematul cal,

Mânjitu-şi-a fioroasa-nfăţişare

Din cap în tălpi cu şi mai crunte steme.

Văpsit îngrozitor cu-atâta sânge

De mume, taţi, de fii şi fiice,

Cojit şi ars de-al străzilor pârjol

Ce-ntinde-o crâncenă de iad lumină

Pe cei ce şi-au măcelărit stăpânii,

De foc şi de mânie mistuit

Şi năclăit de sângele-nchegat,

Cu ochii lui de jar, drăcescul Pirus

Îl căuta pe Priam cel bătrân."

Acum, vi-e rândul.

POLONIUS

Pe legea mea, stăpâne, bine recitat! Cu însufleţire şi cu pătrundere.

ÎNTÂIUL ACTOR

„Îl găseşte-ndată,

Izbind în greci nespornic. Vechea-i spadă,

Prea grea puterii lui, stă-nfiptă-n loc

Şi nu-l ascultă. O, nedreaptă luptă!

Dă iureş Pirus în bătrânul Priam,

Iar în turbarea lui, loveşte-n gol.

Dar vântul cruntei săbii, şuierând,

Trânti pe-acest moşneag fără de vlagă.

Atunci ne'nsufleţitul Priam, parcă

Simţind lovirea, se surpă deodată

Cu creştetul în flăcări la pământ,

Şi vuietul năprasnic prinse-auzul

Lui Pirus. Sabia lui ce s-abătea

Pe capul dalb al regelui, păru

Oprită în văzduh, şi astfel Pirus

Stătu ca un tiran scris în icoană

Şi cumpănit de faptă şi voinţă

Rămase-ncremenit.

Dar acum, ades, nainte de furtună

Vedem în cer tăcere, pace-n neguri

Şi vântul aprig astfel, fără glas,

Pământul mut de-o linişte de moarte,

Apoi un trăsnet despicând văzduhul,

La fel şi Pirus, după scurtu-i preget,

Răzbunător s-a pus pe lucru iar:

Şi niciodată n-a căzut ciocanul

Ciclopilor pe zalele lui Marte

Ce pentru veşnicie-s făurite

Mai fără de cruţare decât spada

Cea crâncenă-a lui Pirus se-abătu

Pe creştetul lui Priam.

În lături, Soartă fără de ruşine,

Voi zei în plin zbor, să-i luaţi puterea,

Sfărmaţi-i spiţele şi-obada roţii,

Şi-i prăvăliţi de sus din cer butucul

otund în fundul iadului."

POLONIUS

Prea lung!

HAMLET

Am s-o trimit la bărbier cu barba domniei tale. Te rog, continuă! Nu-i plac decât măscările, cântecele de ruşine şi istorioarele piperate — altfel adoarme. Zi-i mai departe. Treci la Hecuba.

ÎNTÂIUL ACTOR

„Dar cine, o, cine a văzut regina îmbrobodită..."

HAMLET

Regina-mbrobodită?

POLONIUS

Bun! Regina-mbrobodită e foarte bine.

ÎNTÂIUL ACTOR

„Fugea desculţă-ameninţând pârjolul

Cu-al lacrimilor orbitor şuvoi,

Cu o basma pe capu-ncoronat

Odinioară, şi purtând drept straie

Pe trunchiu-i supt de-a fi rodit atât,

O scoarţă smulsă-n grabă spaimei ei —

Acela care-ar fi văzut-o astfel,

Ar fi rostit cu glas 'necat de ură

Că soarta-i vinovată de trădare:

Dar dacă înşişi zeii-ar fi văzut-o,

Privind cum Pirus în fiorosu-i joc

Pe soţul ei îl ciopârţea cu sabia,

O, urletul ce i-a scăpat atunci —

Afară doar de nu-l înduioşează

Nimic din ce se-ntâmplă pe pământ —

Ar fi făcut şi stelele să plângă

Şi zeii să se-ndure."

POLONIUS

Uite cum s-a îngălbenit la faţă şi are ochii plini de lacrimi. Rogu-te, e deajuns.

HAMLET

Bun! ai să-mi reciţi în curând şi ce urmează! Scumpul meu domn, ia seama să fie bine îngrijiţi actorii. M-ai auzit? Vezi să fie cinstiţi cum se cuvine; doar ei sunt cronica vie şi prescurtată a vremurilor. Mai bine să ai parte de un epitaf prost după moarte decât de bârfeala lor cât eşti în viaţă.

POLONIUS

Stăpâne, am să-i cinstesc aşa cum merită.

HAMLET

La naiba, omule: cu mult mai bine. Dac-ai cinsti pe fiecare după merit, cine ar mai scăpa de bici? Poartă-te cu ei după cinstea şi nobleţea domniei tale. Cu cât merită mai puţin, cu atât mai vrednică de laudă ţi-e dărnicia. Arata-le calea.

POLONIUS

Poftiţi, domnii mei.

HAMLET

Urmaţi-l, prieteni. Mâine o să ne jucaţi o piesă.

(Ies Polonius şi toţi actorii, afară de primul.)

Ascultă, dragă prietene, ai putea juca Omorul lui Gonzago?

ÎNTÂIUL ACTOR

Da, stăpâne.

HAMLET

Să ni-l joci mâine seară. La nevoie, ai putea învăţa o tiradă de vreo douăsprezece până la şaisprezece rânduri, pe care aş scri-o eu şi pe care am adăuga-o la piesă? Ce crezi?

ÎNTÂIUL ACTOR

Cum nu, stăpâne.

HAMLET

Foarte bine. Du-te cu gentilomul acela. Dar vezi să nu-ţi baţi joc de el.

(Iese primul actor.)

Dragii mei (către Rosencrantz şi Guildenstern) vă las până deseară. Şi bun venit la Elsinor.

ROSENCRANTZ

Scumpul meu stăpân!

(Ies Rosencrantz şi Guildenstern.)

HAMLET

Domnul să vă aibă în pază.

Aşa, acum sunt singur.

Ce ticălos, ce sclav becisnic sunt!

Să nu te-nfiori când vezi un comediant

Doar într-un vis de chin, o-nchipuire,

Că-şi poate sufletul supune minţii

Atât de mult, că prin silinţa-i, chipul

De-a binelea-i păleşte, ochii-i plâng

Şi pare rătăcită-nfăţişarea-i,

Şi glasu-i frânt e, şi cu-ntregu-i zbucium

El cugetului potriveşte chipuri,

Şi toate-acestea sunt pentru nimic!

Pentru Hecuba!

Ce-i lui Hecuba şi ce-i el Hecubei,

De-o poate plânge-aşa? Ce-ar face el

C-un gând ş-o pricină de suferinţă

C-a mea? Ar potopi cu lacrimi scena

Şi l-ar înnebuni pe ucigaş,

Cel fără vină s-ar îngălbeni,

Pe cel neştiutor l-ar îngrozi

Şi-ar tulbura vederile şi-auzul

Oricui. Iar eu,

Un aiurit ş-un josnic ins, tânjesc,

Lunatic şi nevrednic de-al meu ţel,

Ne-nstare de-un cuvânt nici pentr-un rege

Al cărui tron şi viaţă-au fost răpite

Prin mârşave mijloace.

Nu cumva

Sunt un mişel?

Şi cine oare-mi spune

Că-s doar un ticălos şi-mi sparge ţeasta

Şi-mi smulge barba şi mi-o zvârle-n faţă,

Îmi dă un bobârnac şi-mi bagă-n gât

Minciuna până-n piept, o, cine oare? Ha!

Aşa mi-ar trebui, pe legea mea,

Căci nu-s decât un pui nesimţitor

De-amarul unei asupriri, fiindc-altminteri

Aş fi-ngrăşat ereţii-acestui cer

Cu măruntaiele tâlharului

Mişel, destrăbălat şi sângeros,

Pizmaş şi trădător şi crud tâlhar,

O, răzbunare!

Asin ce sunt! O, ce mai vitejie:

Eu fiul unui drag părinte-ucis,

Împins de cer în iad la răzbunarea-mi,

Să-mi vărs în vorbe focul, ca o târfă,

Să-njur întocmai ca o târâtură,

O slujnică!

Ruşine! Puah! Sus, cugete!

Se zice

Că la teatru-odată-un vinovat

A fost atât de răscolit de jocul

Actoricesc, încât mărturisit-a

Pe loc nelegiuirea săvârşită,

Omorul limbă n-are, dar grăieşte

Prin alte mijloace mai minunate.

Voi pune-aceşti actori să-mi joace-o piesă,

Ceva cum tatăl meu a fost ucis,

În faţa regelui. Am să-l pândesc,

Am să-l pătrund. Dacă măcar tresare,

Ştiu ce voi face.

Duhul ce-am văzut

E poate diavolul, că-i stă-n putere

Să-şi dea cea mai plăcută-nfăţişare

Şi folosindu-se de-a mea tristeţe

Şi slăbiciune — că-i puternic foarte

Pe-astfel de suflete — să m-amăgească

Şi să mă ducă la pierzare. Vreau

Dovezi mult mai temeinice ca astea.

Iar piesa mea-i capcana ce-n curând

Va prinde-n ea pe rege şi-al său gând.

ACTUL III

SCENA 1

O sală în castel. Intră regina, regele, Polonius,

Ofelia, Rosencrantz şi Guildenstern.

REGELE

Şi n-aţi putea afla, făr-a-l sili,

De ce se înveşmântă-n rătăcire

Şi tihna-acestor zile şi-o sfâşie

Cu-al nebuniei zbucium şi primejdie?

ROSENCRANTZ

El recunoaşte că e tulburat,

Dar pricina nu vrea s-o dea-n vileag.

GUILDENSTERN

Nici nu se lasă iscodit de noi,

Ci cu-aiurări şirete ne-ocoleşte

Când vrem să-l facem să mărturisească

Ceva-n privinţa lui.

REGINA

Cu voie bună?

Şi v-a primit—

ROSENCRANTZ

Ca un gentilom.

GUILDENSTERN

Dar cu o silnică bunăvoinţă

ROSENCRANTZ

Nimic nu-ntreabă, dar de-l întrebăm

Răspunde din belşug.

REGINA

Nu l-aţi poftit

La vreo petrecere?

ROSENCRANTZ

Întâmplător am întâlnit pe drum

O trupă, doamnă, de actori. I-am spus,

Şi parcă vestea l-a cam bucurat.

Ei sunt aici şi ştiu că au poruncă

Să joace-n faţa lui deseară.

POLONIUS

Aşa e.

Şi m-a rugat să stărui să poftiţi

Măria voastră amândoi de faţă.

REGELE

Din toată inima. Sunt bucuros

S-aud că se desfată.

Voi, domnii mei, mereu să-l îndemnaţi

Către plăceri călăuzindu-i gândul.

ROSENCRANTZ

Prea bine, doamne.

(Ies Rosencrantz şi Guildenstern.)

REGELE

Tu, regină, du-te,

Căci pe Hamlet chematu-l-am in taină

S-o poată întâlni aci pe-Ofelia,

Aşa, ca dintr-o simplă întâmplare.

Eu însumi şi-al ei tată, ca iscoade

Îndrituite-a şti, am pus la cale

Că stând la pândă făr-a fi văzuţi

Să judecăm în voie, după fapte

Şi după vorba şi purtarea lui,

De-s chinurile dragostei de vină,

Ori nu, în suferinţa-i.

REGINA

Mă supun.

Cât despre tine, aş dori, Ofelia,

Ca frumuseţea ta să fie tâlcul

Durerii lui Hamlet. Şi harul tău

Să-l ducă iar pe-adevărata-i cale,

Spre cinstea ta şi-a lui.

OFELIA

De-ar fi aşa!

(Iese regina.)

POLONIUS

Ofelia, plimbă-te pe-aci. Stăpâne

Cu voia ta, să ne pitim.

(Către Ofelia.) Citeşte-n

Această carte, a ta singurătate

Printr-o asemenea-ndeletnicire

Să pară cu atât mai potrivită.

Ades suntem de-ocară pentru asta,

E mult prea dovedit că arătând

Un chip smerit, cucernice purtări,

Putem să-l îndulcim chiar şi pe dracul.

REGELE

(aparte)

O, asta este prea adevărat,

Ce bici cumplit pe cuget, ţi-e cuvântul!

Obrajii târfei dreşi cu iscusinţă

Nu-s mai urâţi sub sulimanul lor

Ca fapta mea sub vorbele-mi alese.

O, grea povară!

POLONIUS

L-aud venind. Să ne ascundem, sire!

(Ies regele şi Polonius, intră Hamlet.)

HAMLET

A fi sau a nu fi: iată-ntrebarea!

E oare mai de laudă să suferi

În sinea ta, săgeţile şi praştia

Norocului vrăjmaş, sau mai degrabă

Să te-narmezi în faţa unei mări

De zbucium şi prin luptă s-o răpui?

Să mori, să dormi... nimic mai mult. Să ştii

Că printr-un somn poţi pune-odată capăt

Durerii sufleteşti şi-atâtor chinuri

Ce-s partea cărnii, iată o-ncheiere

Spre care năzuim. Să mori, să dormi;

Să dormi poate visând? Aici stă totul.

Ce vise-n somnul morţii poţi visa

Când am scăpat vremelnicei strânsori?

E tocmai ce ne-ndeamnă-a pregeta,

Şi-aici se află şi acea-ndoială

Ce dă restriştii-o viaţă — atât de lungă.

O, cine-ar mai răbda dispreţul, biciul

Acestor vremi şi-obida asupririi,

Jignirea-adusă numelui de om,

Durerea dragostei ne'mpărtăşite,

Trufia dregătorilor, dreptatea

Zăbavnică, bătaia din picior

Pe care vrednicia răbdătoare

O tot îndură de la nedestoinici,

Când liniştea şi-ar căpăta-o singur

C-un vârf de jungher. Cine-ar sta să-şi ducă

Povara vieţii-n geamăt şi sudori,

De n-ar fi spaima de ceva de-apoi,

De ţărmul neştiut de unde nimeni

N-a mai venit şi care ne-ngrozeşte

Făcându-ne mai lesne să-ndurăm

Urgiile de-aici, decât să tindem

Spre altele pe care nu le ştim.

Şi cugetul ne schimbă-n bieţi mişei,

Încât firescul chip al hotărârii

Sub raza slabă-a gândului păleşte,

Şi-avânturile cele mai măreţe

Sub semnu-acesta se abat din drum

Şi pier ca faptă. Dar tăcere, iat-o

Pe mândra Ofelia. Nimfă, pomeneşte

În ruga ta de mine, păcătosul.

OFELIA

Stăpâne scump, ce faci de-atâta vreme?

HAMLET

Smerite mulţumiri. Eu? Bine, bine...

OFELIA

Păstrez, măria ta, din parte-ţi daruri,

Şi vreau de mult să ţi le-napoiez.

Primeşte-le, te rog.

HAMLET

Nu, nicidecum,

Eu niciodată nu ţi-am dat nimic.

OFELIA

Mărite doamne, mi le-ai dat, ştii bine,

Şi însoţite de atât de dulci

Cuvinte,-ncât păreau şi mai bogate.

De vreme ce mireasma le-a pierit,

Ia-le înapoi, căci pentru-o fire-aleasă

Bogatul dar îşi pierde-ntregul preţ

Când cel ce-a dat se-arată rău la suflet.

Stăpâne, iată-le aci.

HAMLET

Ha! ha! Eşti cinstită?

OFELIA

Stăpâne?

HAMLET

Eşti frumoasă?

OFELIA

Ce vrei să spui, măria ta?

HAMLET

Că dacă eşti cinstită şi frumoasă, cinstea ta nu trebuie să stea la sfat cu frumuseţea.

OFELIA

Dar stăpâne, cu cine oare s-ar putea mai bine însoţi frumuseţea decât cu cinstea?

HAMLET

Adevărat! Fiindcă puterea frumuseţii e mai curând în stare să facă o codoaşă din nevinovăţie, decât nevinovăţia să facă frumuseţea să-i semene. Lucrul acesta părea cândva un paradox, însă vremurile de azi îi dau dreptate. Te-am iubit odată...

OFELIA

Cel puţin, stăpâne, aşa m-ai făcut să cred.

HAMLET

N-ar fi trebuit să mă crezi. Fiindcă virtutea nu poate altoi un trunchi bătrân până într-atât, încât să nu se mai simtă nici urmă din ce-a fost înainte.

Nu te-am iubit.

OFELIA

Cu atât mai rău m-am înşelat.

HAMLET

Du-te la mănăstire! De ce să dai naştere unor păcătoşi? Eu însumi sunt oarecum cinstit, totuşi m-aş putea învinui de asemenea fapte, încât ar fi fost mai bine de nu mă aducea mama pe lume. Sunt prea semeţ, răzbunător, ambiţios şi atâtea păcate îmi stau la îndemână, câte nu am gânduri să le cuprind, închipuire să le dau viaţă, sau răgaz să le înfăptuiesc. La ce bun să se mai târască între cer şi pământ unul ca mine? Toţi sânteni nişte păcătoşi nemaipomeniţi. Să nu-l crezi pe nici unul dintre noi. Du-te la mănăstire! Unde e tatăl tău?

OFELIA

Acasă, măria ta.

HAMLET

Închideţi uşile peste el, ca să nu facă pe nerodul decât la el acasă. Rămâi cu bine!

OFELIA

O, Doamne sfinte, ajută-i!

HAMLET

Dacă te măriţi, îţi dau ca zestre acest blestem: de-ai fi ca gheaţa de curată, ca zăpada de neprihănită şi de bârfeală tot să nu scapi. Du-te la mănăstire! Du-te! Adio! Sau dacă trebuie să te măriţi cu orice preţ, ia un nerod, căci oamenii cu cap ştiu prea bine ce dihănii faceţi din ei. La mănăstire! Du-te, cât mai repede. Drum bun!

OFELIA

O, puteri cereşti! Tămăduiţi-l!

HAMLET

Am auzit vorbindu-se destule şi despre sulimanurile voastre. Dumnezeu v-a dat un chip şi voi vă faceţi altul; ţopăiţi, umblaţi în buiestru, pociţi cuvintele, daţi felurite porecle făpturilor Domnului şi vă prefaceţi poftele în nevinovăţie. Pleacă. Nu mai vreau să aud nimic; m-aţi înnebunit. Îţi spun că n-o să mai fie căsnicii. Toţi cei care au apucat să se însoare mai demult o să trăiască, afară de unul. Ceilalţi să rămână aşa cum se află. Du-te la mănăstire!

(Iese.)

OFELIA

Cu minte-aleasă se destramă-aici!

El, ochi şi grai şi spadă totodată,

Curtean şi cărturar şi-ostaş.

Nădejdea

Şi floarea-acestei mândre ţări.

Oglinda

Şi pilda frumuseţii-n chip şi port.

El, pilda tuturor, s-a prăbuşit!

Iar eu, din doamne cea mai oropsită,

Ce supt-am mierea, cântul şoaptei lui,

Văd azi cum mintea-i ieri atotstăpână,

Cu aspru glas, din tonul lui clintit,

Răsună-asemeni unui clopot spart.

Făptura-i fără seamăn şi în floare

De suflul nebuniei veştejită-i.

Vai mie, c-am văzut ce am văzut

Şi văd acum ce mi-a fost dat să văd.

(Reintră Regele şi Polonius.)

REGELE

Iubire? Alta-i suferinţa lui,

Iar spusele-i, deşi-s cam fără şir,

Nu-s tocmai de nebun. În al său suflet

Tristeţea lui cloceşte-un gând ascuns,

Şi de-o rodi, mă tem, de vreo primejdie.

Ca s-o pre'ntâmpin deci, am hotărât

Să plece-n mare grabă-n Englitera

Să ceară-ntârziatul ei tribut.

Şi poate-atâtea mări şi ţări străine

Cu noua lor privelişte s-alunge

Din inimă acel ceva ce-l roade

Şi-l scoate din sărite. Ce crezi oare?

POLONIUS

Că bine-ar fi! Cred totuşi că-nceputul

Şi-izvorul suferinţei lui porneşte

Dintr-o iubire neîmpărtăşită.

Ofelia, tu nu mai eşti ţinută

Să-mi povesteşti ce spusu-ţi-a Hamlet;

Aflat-am totul. Sire, cum ţi-e voia,

Dar dacă socoteşti că-i nimerit,

Îngăduie-i reginei, mamei lui

Ca singură, după sfârşitul piesei,

Să-l întâlneascâ, să-i asculte păsul.

Reginei spune-i să-i vorbească neted.

Voi sta la pândă, cu-nvoirea ta,

S'-aud tot ce-or vorbi. De nici regina

Nu poate să-l descoase, atunci trimite-l

În Anglia, sau poate-ntemniţează-l

Oriunde gândul tău cel prea-nţelept

Va hotărî.

REGELE

Să fie precum zici.

Sminteala când la cei de sus s-arată

Nu trebuie în voia ei lăsată.

(Ies.)

SCENA 2

O sală în castel. Intră Hamlet şi actorii.

HAMLET

Te rog spune tirada răspicat şi curgător, aşa cum am rostit-o eu; dacă însă te-apuci să răcneşti, cum fac mulţi actori de-ai voştri, pun mai bine pe crainicul târgului să-mi strige stihurile. Nici să nu dai din mâini prea tare, aşa de pildă ca şi cum ai tăia aerul cu ferestrăul. Fii cât mai potolit. Chiar în mijlocul noianului, al furtunii — ca să zic aşa — în vârtejul pasiunii, trebuie să cauţi să păstrezi o măsură care s-o mai astâmpere puţin. Oh! Mă doare în suflet când aud vreun vlăjgan cu căpăţâna vârâtă într-o perucă, sfâşiind o pasiune în bucăţi, făcând-o zdrenţe, şi spărgând urechile spectatorilor de la parter, care, de cele mai multe ori, nu sunt în stare să preţuiască altceva decât pantomime de neînţeles şi gălăgia. Pe unul ca ăsta, ce se crede mai grozav decât Termagant şi mai Irod decât Irod-împărat, aş pune să-l bată cu biciul. Te rog, fereşte-te de astfel de lucruri.

ÎNTÂIUL ACTOR

Îţi făgăduiesc, măria-ta.

HAMLET

Să nu fii totuşi nici prea molatic. Dar lasă-te călăuzit de bunul simţ. Potriveşte fapta cu vorba şi vorba cu fapta; ia aminte numai să nu depăşeşti măsura; fiindcă tot ce întrece armura se abate de la scopul teatrului, acest scop fiind încă de la începuturile sale şi până astăzi să se păstreze ca o oglindă a firii; să arate virtuţii adevăratele ei trăsături, păcatului icoana lui şi tuturor vremilor şi vârstelor tiparul lor. Dacă depăşeşti acest ţel, sau dacă nu-l poţi atinge, chiar de-ai face să râdă de prostănaci, nu poţi decât să nemulţumeşti un om cu mintea întreagă. Iar părerea unuia ca acesta trebuie, în preţuirea voastră, să atârne tot atât de greu cât mulţimea întreagă care umple teatrul. Sunt şi unii actori, i-am văzut jucând şi am auzit pe alţii ridicându-i în slava cerului, n-aş vrea să vorbesc cu patimă, care nu mai aveau nimic creştinesc în spusa lor, nici măcar înfăţişarea de creştin, de păgân, sau chiar de om n-o mai aveau. Se umflau în pene şi răgeau de am ajuns să cred că i-a făcut oameni vreun salahor de-al creaţiunii şi că i-a făcut greşit, aşa de cumplit maimuţăreau tot ce e omenesc.

ÎNTÂIUL ACTOR

Trag nădejde că noi am îndreptat oarecum cusurul ăsta.

HAMLET

Îndreptăţit cu totul. Şi nu îngăduiţi celor ce fac pe paiaţele să spună mai mult decât e scris pentru ei. Sunt unii care se pornesc pe râs, ca să facă să râdă câţiva spectatori nerozi, deşi între timp se joacă vreo scenă însemnată, pe care ar trebui s-o asculte. Urât obicei! Şi trădează o ambiţie vrednică de milă la caraghiosul care se foloseşte de asemenea mijloace. Duceţi-vă să vă pregătiţi!

(Ies actorii, intră Polonius, Rosencrantz şi Guildenstern.)

HAMLET

Ce s-a întâmplat, domnul meu? Doreşte regele să asculte piesa?

POLONIUS

Da. Şi regina de asemenea. Chiar acum.

HAMLET

Roagă-i pe actori să se grăbească.

(Iese Polonius.)

Voi doi vreţi să daţi ajutor ca să fie gata mai repede?

ROSENCRANTZ şi GUILDENSTERN

Negreşit, măria-ta.

(Rosencrantz şi Guildenstern ies.)

HAMLET

Hei, Horaţio!

(Intră Horaţio.)

HORAŢIO

Aici sunt, stăpâne drag, la porunca măriei tale.

HAMLET

Horaţio, tu eşti omul cel mai drept

Cu care am avut vreodat-a face —

HORAŢIO

O, scumpul meu stăpân...

HAMLET

Nu-i măgulire,

Căci ce folos aş trage de la tine,

Tu care-ai numai voia ta cea bună

Drept hrană şi veştmânt? Ce linguşire

Cuvine-se săracului? Mai bine

Mieroasa limbă s-o lăsăm să lingă

Deşarta şi neroada strălucire,

Genunchii să se-ndoaie din ţâţâni

Câştigului adus prin linguşire.

M-auzi? De când mi-e sufletul stăpân,

Şi ştie osebi pe-un om de altul,

Pe tine te-am pecetluit şi-ales;

Ai fost ca unul ce tot suferind,

Nu suferă nimic, bărbatul care

Primea lovirea sau surâsul soartei

Şi mulţumea la fel pentru-amândouă.

Să fie binecuvântaţi acei

În care sângele şi judecata

Se află-atât de bine contopite

Încât ei nu-s asemeni unui fluier

Ce-n degetele soartei va să cânte

Ce-i place ei. Dă-mi omul care

Nu-i robul patimei, şi-l voi purta

În miezul inimii,-n străfundul ei,

Precum te port pe tine.

Dar destul.

Deseară-n faţa regelui se joacă

O piesă amintind împrejurarea

De care ţi-am vorbit, aşa cum fost-a

Ucis al meu părinte. Rogu-te,

Pe când vei urmări desfăşurarea,

Din răsputerea sufletului tău,

Pândeşte-l pe-al meu unchi.

Şi dac-ascunsa

Nelegiuire nu va fi stârnită,

Ca un vânat, de-anume amănunte,

Atunci e necurată arătarea

Pe care am văzut-o amândoi,

Iar ale mele-nchipuiri sunt negre

Precum cuptorul lui Vulcan. Ia seama

La el, că ochii mei nu-l vor slăbi,

Şi-apoi ne vom împărtăşi gândirea,

Să tălmăcim înfăţişarea lui.

HORAŢIO

Bine, stăpâne. Dacă mi-o fura

Un cât de cât, pe când se joacă piesa

Şi-mi scapă ochilor, atunci plătesc

Eu paguba.

HAMLET

Ia-ţi locul. Iată-i vin. Eu trebuie acum să fiu nebun.

(Marş danez. Fanfară. Intră regele, regina, Polonius,

Ofelia, Rosencrantz, Guildenstern şi alţii.)

REGELE

Cum îi mai merge vărului nostru Hamlet?

HAMLET

Cum nu se poate mai bine, pe legea mea! Mă înfrupt din hrana cameleonului: mă îndop cu aer, care e plin de făgăduinţe. N-ai putea îngrăşa astfel un clapon.

REGELE

Răspunsul acesta nu mă atinge, Hamlet. Asemenea cuvinte nu sunt ale mele.

HAMLET

Nici ale mele nu mai sunt.

(Către Polonius.) Domnul meu, după câte mi-ai spus, ai jucat teatru pe vremuri, la universitate.

POLONIUS

Am jucat, măria-ta, şi treceam drept un actor bun.

HAMLET Şi ce rol ai jucat?

POLONIUS

Rolul lui Iuliu Cezar. Am fost ucis în Capitol. Mă ucidea Brutus.

HAMLET

Ce brutal din partea lui să omoare un cogeamite viţel. Sunt gata actorii?

ROSENCRANTZ

Da, stăpâne. Aşteaptă porunca voastră.

REGINA

Vino încoace, scumpul meu Hamlet. Stai lângă mine.

HAMLET

Nu, mamă dragă, e aici un magnet care mă atrage mai mult.

POLONIUS

(către rege) Oho, Ai auzit, măria-ta?

HAMLET

Domniţă, mă pot culca în poala ta?

(Se aşază la picioarele Ofeliei.)

OFELIA

Nu, măria-ta.

HAMLET

Vreau să zic, cu capul pe genunchii tăi?

OFELIA

Da, măria ta.

HAMLET

Crezi că m-am gândit la lucruri necuviincioase?

OFELIA

Nu cred nimic, măria-ta.

HAMLET

Straşnic gând, să stai între picioarele unei fecioare.

OFELIA

Ce anume, stăpâne?

HAMLET

Nimic.

OFELIA

Eşti vesel, stăpâne.

HAMLET

Cine, eu?

OFELIA

Da, stăpâne.

HAMLET

Oh! Nu sunt decât paiaţa ta. Ce poate face un om pe lume decât să se bucure? Uită-te numai ce veselă arată mama. Şi tatăl meu a murit numai de două ceasuri.

OFELIA

Cum? sunt de două ori două luni, stăpâne.

HAMLET

E aşa de mult de-atunci? Dacă-i aşa, dracul să mai poarte doliu, eu am să mă-mbrac în negru. O! Ceruri! E răposat de două luni şi încă n-a fost uitat. Atunci poţi să tragi nădejde că amintirea unui om mare va dăinui o jumătate de an după săvârşirea sa din viaţă. Dar, pe Sfânta Născătoare, doar dacă a ctitorit biserici. Altminteri, o să aibă parte de uitarea tuturora, la fel cu calul de lemn, care poartă epitaful! Vai! vai! uitat e bietul căluşel!

(Trâmbiţele, sună. Urmează pantomima. Intră un rege şi o regină ce par foarte îndrăgostiţi. Regina îl îmbrăţişează şi el  pe dânsa. Apoi ea îngenunchează şi arată că-i face făgăduieli. El o ridică şi-şi pune capul pe umărul ei. Pe urmă, el se culcă pe o pajişte înflorită. Cum îl vede adormit, ea îl lasă singur. Îndată după ea intră un bărbat, care-i scoate lui coroana şi o sărută, toarnă otravă în urechea regelui şi iese. Regina se întoarce, îl găseşte pe rege mort şi dă semne de deznădejde. Ucigaşul, împreună cu vreo două-trei personaje mute, se întoarce şi el şi pare că plânge alături de ea. Cadavrul este scos afară. Otrăvitorul o îmbie pe regină cu daruri; ea; se împotriveşte la început şi pare că-l dispreţuieşte, dar se înduplecă în cele din urmă şi îi primeşte dragostea. Actorii ies )

OFELIA

Ce înseamnă asta, măria-ta?

HAMLET

Hei, asta e miching mallecho, şi înseamnă nelegiuire.

OFELIA

Pesemne că ni s-a înfăţişat subiectul piesei.

(Intră Prologul.)

HAMLET

O să aflăm acum de la actorul acesta. Actorii nu pot păstra nici o taină. Spun totul.

OFELIA

O să ne spună ce însemnează scena aceea mută?

HAMLET

Da. Şi orice altă scenă mută pe care i-ai înfăţişa-o. Să nu te ruşinezi să-i arăţi orice şi nici el n-are să se ruşineze să-ţi spună ce înseamnă.

OFELIA

Eşti răutăcios, eşti răutăcios. Vreau să ascult piesa.

PROLOG

Pentru a noastră tragedie

Rugămu-ne de îndurare

Şi vă cerem ascultare.

(Iese.)

HAMLET

E oare un prolog sau deviza de pe un inel?

OFELIA

E scurt, măria-ta.

HAMLET

Ca şi dragostea femeii.

(Intră doi actori: un rege şi o regină.)

REGELE DIN PIESĂ

De treizeci de ori al lui Apollo car

A dat ocol abisului sărat

Al lui Neptun precum şi l-al lui Tellus

Tărâm rotund. Şi treizeci de duzini

De luni, cu-a lor lumină de-mprumut

Trecut-au tot de-atâtea ori prin lume

De când prin dragoste-ale noastre inimi

Şi mâinile prin nuntă ni-s unite

Cu cele mai sfinţite legături.

REGINA DIN PIESĂ

O, soarele şi luna de ne-ar da

Să numărăm ocolurile lor,

De tot atâtea ori ca pân-acum,

Nainte de-a se stinge dorul nostru!

Vai mie, însă: eşti bolnav de-o vreme

Şi-atât de abătut şi de schimbat,

Că mă-nspăimânt. Şi totuşi spaima mea

Nu trebuie, stăpâne, să-ţi dea grijă;

Că frica şi iubirea la femei

Se cumpănesc întru nimic şi-n totul.

Tu ştii, iubirea mea ţi-a dat dovezi,

De-o seamă-mi sunt şi dragostea şi frica

Şi-acolo unde dragostea e mare

Se schimbă-n teamă cea mai mică grijă

Şi-acolo unde temerile cresc

Sporeşte şi iubirea deopotrivă.

REGELE DIN PIESĂ

Simt, dragoste, c-am să te las curând;

Puterile treptat mă părăsesc,

Iar după moartea mea tu vei trăi

Pe lumea asta mândră, prea cinstită

Şi răsfăţată. Poate s-ai şi parte

De-un soţ blajin.

REGINA DIN PIESĂ

O, cruţă-mă, te rog!

O nouă dragoste ar fi trădare,

Blestem asupră-mi soţ urmaş de-mi iau,

Că nimeni nu nunteşte-a doua oară

De n-a ucis pe mirele dintâi.

HAMLET

(aparte) Amar pelin, amar pelin.

REGINA DIN PIESĂ

Temeiul unei cununii de-a doua

Nu-i dragostea, ci numai socoteala,

Pe soţul mort l-ucid a doua oară

Când celalt soţ în pat m-o săruta.

REGELE DIN PIESA

Te cred că spui doar gândul ce-l gândeşti;

Dar noi uităm ades ce-am hotărât.

Căci scopu-e doar un rob al amintirii;

Pornit cu-avânt, dar prea plăpând din fire:

Un fruct necopt, legat de creanga sa,

Ce cade singur când a dat în pârg.

Căci noi pe noi uităm a ne plăti

De datoria ce ne-o datorăm.

Ce-n toiul patimii ne-am pus în gând,

Când patima s-a stins, s-a dus şi gândul.

În focul lor, dureri şi bucurii

Îşi mistuie şi tâlcul şi fiinţa:

Când bucuria-n voie se răsfaţă,

Atunci durerea mai amarnic plânge,

Iar jalea râde, râsul jeluieşte

La cea mai ne-nsemnată întâmplare

Pământul nu-i ciudat, nici veşnic nu-i;

Cum trece dragostea, norocul trece,

Nu ştim care din noi călăuzeşte.

Când cade-un om de seamă, ai lui zboară;

Calicu-ajuns, duşmanii-l îndrăgesc.

Iar dragostea se ţine de noroc:

Nu duce lipsă de prieteni omul

Când el nevoie n-are de nimic,

Dar cel ce-i pune totuşi la-ncercare

Când e-n impas, duşmani şi i-a făcut.

Dar vorba ca să n-o schimb şi să-nchei,

Voinţa, soarta-aşa ni-s dezbinate:

Întâi zadarnic stăm şi plănuim

Că tot ce plănuim e spulberat;

Al nostru-i gândul, nu şi-nfăptuirea-i

Dar moară-ţi soţul, mort îţi e şi gândul.

REGINA DIN PIESĂ

Să n-am de pâine şi lumină parte,

De somn şi voioşie zi şi noapte,

Să-mi fie crez şi dor doar deznădejdea,

Şi-un trai de schivnic pus în fiare soarta-mi.

Năpasta-n faţa căreia păleşte

Al bucuriei chip, să iasă-n calea

A tot ce mi-am dorit, să-l nimicească.

Pedeapsă veşnică să cadă-asupră-mi

Aci şi dincolo de lume, dacă

O dată văduvă, mă fac mireasă.

HAMLET

Dar dacă nu se ţine de cuvânt!

REGELE DIN PIESĂ

Greu jurământ. Mă lasă, dragă, singur,

Mi-e duhul tulbure şi-aş vrea o clipă

Să uit în somn povara zilei.

REGINA DIN PIESĂ

Dormi

Şi fie somnul leagăn minţii tale

Iar ceasul rău, departe-n veci de noi.

(Iese.)

HAMLET

Cum vi se pare piesa, doamnă?

REGINA

Cred că regina face prea multe jurăminte.

HAMLET

Da, dar îşi va ţine cuvântul.

REGELE

Cunoşti subiectul piesei? Nu e nimic supărător?

HAMLET

Nu, nu, ei nu fac altceva decât să glumească. O otrăvire în gluma. Nu poate jigni pe nimeni.

REGELE

Cum se numeşte piesa?

HAMLET

Capcana de şoareci. Cum? Bineânţeles la figurat. Piesa înfăţişează un omor ce s-a întâmplat la Viena. Pe duce îl cheamă Gonzago şi pe soţia sa Baptista. Veţi vedea îndată că e o ticăloşie fără seamăn. Dar ce ne pasă nouă? Pe maiestatea-voastră şi pe noi, cei cu suflete curate, nu ne atinge cu nimic. Gloaba împunsă n-are decât să zvârle, noi ne ţinem bine în şa.

(Intră Lucianus.)

Acesta e un oarecare Lucianus, nepotul regelui.

OFELIA

Ce bine joci rolul corului, măria-ta.

HAMLET

Aş putea tălmăci ce se petrece între tine şi iubitul tău numai de-aş vedea jocul păpuşilor.

OFELIA

Vai! ce înţepător eşti, stăpâne! Ce înţepător!

HAMLET

Te-ar costa un geamăt ca să-mi toceşti vârful.

OFELIA

Încă şi mai bine şi mai rău.

HAMLET

Aşa sunt soţii... începe o dată, ucigaşule! Lasă strâmbăturile astea, blestemate şi începe! Haide! Corbul răguşit croncăne a răzbunare

LUCIANUS

Când negru, aprigi mâini, prielnic ceas,

Prilej sosi, otravă descântată,

Şi-n preajmă nici un suflet viu rămas.

Tu, zeamă puhavă şi-amestecată,

Din buruieni culese-n miez de noapte,

De trei afurisenii-nveninată

Şi de trei ori spurcată de Hecate

Cumplita-ţi vrajă-n trup şi sănătate.

(Toarnă otravă în urechea celui adormit.)

HAMLET

Îl otrăveşte în grădină, ca să-i ia coroana. Îl cheamă Gonzago. Povestea e adevărată şi scrisă într-o italiană aleasă. Veţi vedea îndată cum câştigă ucigaşul iubirea soţiei lui Gonzago.

OFELIA

Regele se ridică.

HAMLET

Cum? Se sperie de un foc de paie?

REGINA

Cum se simte stăpânul meu?

POLONIUS

Încetaţi jocul!

REGELE

Aduceţi lumini! Haideţi!

POLONIUS

Lumină, lumină, lumina!

(Ies cu toţii în afară de Hamlet şi Horaţio.)

HAMLET

Tu laşi să geamă ciuta săgetată,

Să zburde cerbul teafăr cât o vrea.

Pe când plâng unii, alţii se desfată:

Aşa e lumea de când este ea.

Dacă soarta va fi vitregă cu mine de aci încolo, nu crezi oare, domnul meu, că stihurile acestea cu o pădure de pene la pălărie şi cu doi trandafiri de Provenţa pe pantofii mei m-ar putea face să fiu primit într-o trupă de actori?

HORAŢIO

La partea jumătate.

HAMLET

Ba pe de-a-ntregul.

Că tu, prietene, mă crezi,

Acest regat părăginit

Ce-a fost de Dumnezeu iubit

E stăpânit de-o... bufniţă.

HORAŢIO

Nu strica dacă-i punea-i o rimă.

HAMLET

O, dragul meu Horaţio, pun rămăşag o mie de galbeni pe spusele stafiei. Văzut-ai ceva?

HORAŢIO

Foarte bine, măria ta.

HAMLET

Când a fost vorba de otravă.

HORAŢIO

Am băgat de seamă.

HAMLET

Aha! Haide, să vină muzica!

Să vie flautiştii!

Căci piesa dacă regelui nu-i place

Desigur că i-a displăcut şi pace!

Să vie muzica!

(Intră Rosencrantz şi Guildenstern.)

GUILDENSTERN

Bunul meu stăpân, îngăduie-mi să-ţi spun un cuvânt.

HAMLET

Şi o întreagă poveste, domnul meu.

GUILDENSTERN

Regele, stăpâne...

HAMLET

Ce i s-a întâmplat, domnul meu?

GUILDENSTERN

S-a retras în odăile sale nespus de tulburat.

HAMLET

Din pricina băuturii?

GUILDENSTERN

Nu, măria ta, din pricina mâniei.

HAMLET

Ar fi fost cu mult mai înţelept dacă ai fi împărtăşit aceasta medicului său, fiindcă nu m-aş încumeta eu să-i dau o curăţenie, s-ar putea să se înfurie şi mai rău.

GUILDENSTERN

Stăpâne, fii bun şi pune oarecare rânduială în vorbă şi nu te abate atât de tare de la cele ce am să-ţi spun.

HAMLET

Iată, m-am domolit, domnul meu; vorbeşte.

GUILDENSTERN

Regina, mama măriei tale, cu sufletul plin de durere, m-a trimis încoace.

HAMLET

Fii binevenit!

GUILDENSTERN

Nu, bunul meu stăpân, curtenia aceasta nu e tocmai nimerită. Dacă binevoieşti să-mi dai un răspuns bine chibzuit, am să împlinesc porunca mamei măriei tale; iar dacă nu, să-mi fie cu iertare, am să mă înapoiez, punând capăt însarcinării mele.

HAMLET

Nu pot, domnul meu.

GUILDENSTERN

Ce anume, stăpâne?

HAMLET

Să-ţi dau un răspuns bine chibzuit. Nu sunt teafăr la minte. Dar, domnul meu, dacă-i vorba de un răspuns aşa cum sunt eu în stare, oricând la porunca domniei tale, sau, mai bine zis, a mamei. Destul acum, să trecem la fapte. Ziceai că mama...

ROSENCRANTZ

Purtarea măriei tale a uimit-o şi a umplut-o de mâhnire.

HAMLET

Nemaipomenit e fiul ăsta care e în stare să-şi uimească în aşa hal mama! Dar această uimire a mamei nu are nici o urmare? Spune!

ROSENCRANTZ

Doreşte să stea de vorbă cu măria-ta în iatacul său, înainte de culcare.

HAMLET

Ne vom supune, chiar de-ar fi de zece ori mama noastră. Mai doreşti şi altceva?

ROSENCRANTZ

Stăpâne, într-o vreme ţineai la mine.

HAMLET

Şi mai ţIN şi acum, o jur pe aceste scule apucătoare şi hoaţe. (Îşi arată mâinile.)

ROSENCRANTZ

Bunul meu stăpân, care e pricina tulburării tale? Îţi fereci singur lanţurile, când îţi ascunzi necazurile faţă de un prieten.

HAMLET

Nu. Înainte de loc, domnul meu.

ROSENCRANTZ

Cum se poate? Când regele însuşi te numeşte moştenitor la tronul Danemarcei?

HAMLET

Da, domnul meu, dar până ce creşte iarba... zicătoarea s-a cam învechit.

(Intră actorii cu flaute.)

HAMLET

Ah, flaute! Daţi-mi unul să-l văd. Şi, ca să isprăvesc cu voi...

(lui Guildenstern). De ce tot îmi dai târcoale, de parc-ai vrea să mă prinzi în laţ?

GUILDENSTERN

O, dacă datoria mă face prea îndrăzneţ, dragostea mă face nepoliticos?

HAMLET

Nu prea înţeleg. Vrei să cânţi cu flautul ăsta?

GUILDENSTERN

Nu pot, stăpâne.

HAMLET

Te rog eu.

GUILDENSTERN

Crede-mă că nu pot.

HAMLET

Te rog din suflet.

GUILDENSTERN

Nu ştiu nici măcar să-l mânuiesc, măria ta.

HAMLET

E la fel de uşor cum ar fi să minţi. Potriveşte degetul cel mare şi celelalte patru degete pe aceste găurele; pune-l la gură şi suflă în el; şi flautul va viersui cea mai încântătoare muzică. Uite, acestea sunt clapele.

GUILDENSTERN

Dar nu-i pot smulge nici un sunet armonios.

HAMLET

Vrei să mă faci să cânt, vrei să arăţi că-mi cunoşti strunele; vrei să smulgi până şi inima tainei mele, vrei să mă faci să vibrez de la nota cea mai joasă până la cea mai înaltă. Acest micuţ instrument e plin de melodii, de sunete minunate, şi totuşi nu-l poţi face să vorbească. La naiba, cum îţi închipui că sunt mai uşor de mânuit decât un fluier? Poţi să mă iei drept orice fel de instrument, oricât m-ai suci, tot n-ai să mă faci să cânt. Dumnezeu să te aibă în pază, domnul meu.

(Reintră Polonius.)

POLONIUS

Stăpâne, regina vrea să-ţi vorbească numaidecât.

HAMLET

Vezi norul acela în chip de cămilă?

POLONIUS

Pe sfânta liturghie, într-adevăr, e întocmai ca o cămilă.

HAMLET

Eu găsesc că seamănă cu o nevăstuică.

POLONIUS

Este adus de spate ca o nevăstuică.

HAMLET

Sau ca o balenă?

POLONIUS

Chiar ca o balenă.

HAMLET

Atunci, am să vin îndată la mama. Oamenii ăştia mă scot din sărite. Vin îndată.

POLONIUS

Mă duc să-i spun.

(Iese Polonius.)

HAMLET

Îndată, e uşor de zis. Prieteni, lăsaţi-mă singur.

(Ies Rosencrantz, Guildenstern, Horaţio etc.)

HAMLET

Acum e ceasul vrăjilor de noapte,

Când cască cimitirile, când iadul

Răsuflă-a molimă-ntr-această lume

Acum aş bea şi sânge cald, aş face

Vreo faptă-atât de rea, că ziua însăşi,

Văzând-o, s-ar cutremura. Tăcere.

M-aşteaptă mama. Inimă, nu-ţi pierde

Adevărata fire. Nu lăsa

Să intre sufletul lui Nero-n pieptu-mi.

Pot fi chiar crud, dar nu neomenos:

Să am pumnale-n glas, dar nu şi-n mâini.

Făţarnic fie-mi sufletul şi graiul

Şi-oricât de aspru-n vorbe-aş veşteji-o,

Tu, suflete, nu-ngădui vreodată

Cuvântu-mi să-l pecetluiesc prin faptă.

(Iese.)

SCENA 3

O sală în castel. Intră regele.

Rosencrantz şi Guildenstern

REGELE

Nu-mi place şi găsesc că nu-i cuminte

Să las frâu slobod nebuniei lui.

Fiţi gata deci. Vă pregătesc solia,

Iar el vă va-nsoţi în Englitera;

Nu pot să-ngădui ceas de ceas în preajmă-mi

Ameninţările smintelii lui.

GUILDENSTERN

Ne pregătim de drum. E pentru noi

O sfântă şi pioasă datorie

Să ne-ngrijim de mântuirea-atâtor

Şi-atâtor inşi a căror vieţi şi pâine

Sunt strâns legate de măria-ta.

ROSENCRANTZ

Şi-un om de rând şi singur e ţinut

Din toată vlaga sufletului său

Să-şi apere de nimicire viaţa.

Cu-atât mai mult acelui de-a cărui soartă

Fiinţa tuturora-i strâns legată.

Când moare-un rege, el nu moare singur:

Ca o vâltoare, trage după sine

Tot ce-i prin jur. E-o roată uriaşă

De culmea celui mai nalt munte prinsă

Şi de-ale cărei spiţe mari lipite-s

Mărunte amănunte fără număr.

Când cade roata, micile făpturi

Se prăvălesc — urmare ne'nsemnată —

În vuietul ruinii. Totdeauna,

Când regele suspină, ţara geme.

REGELE

Gătiţi-vă pentru-acest grabnic drum,

Vă rog; am hotărât să stăvilesc

Această spaimă care prea de tot

A luat-o razna.

ROSENCRANTZ şi GUILDENSTERN

Vom fi gata, sire.

(Rosencrantz şi Guildenstern ies. Intră Polonius.)

POLONIUS

Se-ndreaptă spre iatacul mamei sale,

Stăpâne. Eu voi sta după perdea

S-aud tot ce-şi vorbesc. Mă ţin chezaş

Că ea-l va dojeni cu mare-asprime.

Dar cum ai spus — şi prea-nţelept grăit-ai —

Un alt ascultător, nu numai mama

— Căci mama e firesc părtinitoare —

Să tragă cu urechea din loc sigur.

Rămâi cu bine, ocrotitorul meu;

'Nainte de ora stingerii mă-ntorc

Să-ţi spun tot ce-am aflat.

REGELE

Îţi mulţumesc.

(Iese Polonius.)

Păcatu-mi râncezit la cer duhneşte.

Blestemul cel mai vechi apasă asupră-i:

Uciderea de frate! Să mă rog

Aş vrea şi nu pot. Tare mi-e dorinţa

Şi vrerea mi-e la fel de tare, totuşi

Păcatul îmi înfrânge năzuinţa

Şi ca un om aflat între ispite

Potrivnice, nu-ncep nu-ncep nimic şi preget,

Din două n-alegând nici una. Cum?

De-ar fi această blestemată mână

De sângele de frate îngroşată,

Au n-are cerul blând destule ploi

S-o spele albă ca zăpada? Oare

La ce-o fi bună mila dacă nu

Să-nfrunte chipul crimei? Ce e ruga,.

De nu-i puterea ceea îndoită

De-a ne feri nainte de păcat

Şi-a ne ierta apoi după cădere?

Să cercetez. Am săvârşit păcatul.

Ce fel de rugă mi se potriveşte?

„Şi iartă-mi, Doamne, mârşava mea crimă."

Dar asta nu se poate, câtă vreme

Mai sunt în stăpânirea-acelor lucruri

Ce-mpinsu-m-au să fac omor, şi-anume

Regina mea, trufia-mi şi coroana.

Poţi fi iertat păstrându-ţi rodul crimei,

Pe căile piezişe ale lumii

Păcatul poate, cu-aurita-i mână,

S-abată şi dreptatea de la ţelu-i,.

Şi-ades văzut-am mârşavu-i câştig,

A legii hotărâre cumpărând-o.

Acolo sus nu-i însă tot aşa,

Nu-ncap acolo măsluieli, acolo

Se merge fără greş cu cercetarea,

Iar noi, de faţă cu-ale noastre fapte

Ce rânjetul şi chipul şi-l arată,

Siliţi suntem a ne mărturisi.

Atuncea? Ce mai am? Doar pocăinţa?

S-o-ncerc ce poate. Ce nu poate oare?

De însă nu mă pot căi, e vană.

Cât sunt de slab! O, gând ca moartea negru,

O, suflet încleiat care te zbaţi

Să scapi, şi totuşi tot mai mult te-nclei!

O, îngeri, ajutor! fie-vă milă;

Jos, voi, genunchi semeţi, până-n pământ,

Tu inimă de-oţel, te fă plăpândă

Ca trupuşorul unui nou-născut.

Dar poate totul va fi bine.

(Îngenunche şi se roagă. Intră Hamlet.)

HAMLET

Acum ar fi s-o fac. E-n rugăciune.

Acum e clipa. Şi se duce-n ceruri.

Şi astfel mă răzbun.

Să chibzuiesc.

Un ticălos ucisu-l-a pe tata

Şi singurul său fiu, eu, îl trimit

Pe ticălos în cer.

Nu-i răzbunare asta, ci răsplată.

El l-a răpus, cumplit, pe tatăl meu

Îngreuiat de masă, cu păcate

În plină floare, ca-nflorirea-n mai,

Şi cât de mari, o ştie numai cerul,

Dar după-mprejurări, şi-a mea părere

Sunt grele foarte, atunci, drept răzbunare...

Când tocmai sufletu-i, curat prin rugă,

De moarte-i pregătit, eu îl ucid.

Nu.

Stai, spadă, că vei fi cu mult mai crudă

Beat-mort sau în turbare când o fi,

În patu-i de incest şi desfătare

La jocuri, blestemând, şi-n orice stări

Ce nu-l gătesc de mântuire, — atunci îl

Izbeşti să dea cu tălpile de cer,

Iar sufletu-i cel blestemat să fie

Mai negru decât iadu-n care intră.

M-aşteaptă mama. Leacul ăsta doar

De-ţi mai lungeşte zilele bolnave.

(Iese.)

REGELE (ridicându-se)

Cuvântu-mi zboară, gândul mi-e stingher,

Cuvinte fără gând n-ajung la cer.

(Iese.)

SCENA 4

Iatacul reginei. Intră regina şi Polonius

POLONIUS

Soseşte-ndată. Spune-i răspicat

Că poznele-i au întrecut măsura.

Că scut ai stat între-a măriei sale

Mânie şi Hamlet.

M-ascund acolo. Te rog, fii aspră.

HAMLET

(în culise) Mamă, mamă, mamă!

REGINA

N-ai grijă. Ţi-am făgăduit. Acum

Retrage-te. L-aud că vine.

(Polonius se ascunde după perdea. Intră Hamlet.)

HAMLET

Ei, mamă, despre ce e vorba?

REGINA

Hamlet, jignit-ai greu pe tatăl tău.

HAMLET

Jignit-ai, mamă, greu, pe tatăl meu,

REGINA

Ia seama, nu-mi răspunde fără rost.

HAMLET

Ia seama, nu-ntreba fără ruşine.

REGINA

Hamlet, ce-nseamnă asta?

HAMLET

Care asta?

REGINA

Uiţi cine sunt?

HAMLET

Pe sfânta cruce, nu!

Regină eşti, iar azi nevasta chiar

A fratelui bărbatului dintâi,

Iar din păcate, însăşi mama mea.

REGINA

Prea bine, atunci am să-ţi trimit pe cei

Ce se pricep cum trebui să-ţi vorbească.

HAMLET

Şezi jos şi n-ai să mişti din loc 'nainte

Să-ţi pun în faţă o oglindă-n care

Ai să te vezi aproape-aşa cum eşti.

REGINA

Ce vrei să faci? Să mă omori? Săriţi, săriţi!

POLONIUS Ce s-a-ntâmplat? Săriţi, săriţi!

HAMLET

(scoţând sabia)

Un şobolan! Pe-un galben, că e mort!

(Împunge cu sabia prin draperie.)

POLONIUS

Am fost ucis!

REGINA

O, Doamne, ce-ai făcut?

HAMLET

Nici eu nu ştiu. Nu-i regele, cumva?

REGINA

Ce crâncenă şi ce cumplita faptă!

HAMLET

Aproape-aidoma, o, scumpă mamă,

Cât să ucizi un rege şi pe urmă

Să te măriţi cu însuţi al său frate.

REGINA

Cât să ucizi un rege?

HAMLET

Doamnă, da,

Aşa am spus. Iar tu, rămâi cu bine,

Biet prost, cutezător şi nepoftit.

Te-am luat drept altul, care ţi-e stăpânul.

Primeşte-ţi soarta. Te-ai încredinţat

Că-i primejdios să prea te afli-n treabă.

De ce-ţi frângi, mamă, mâinile? Destul.

Şezi la un loc, şi lasă-mă să-ţi frâng

Eu inima. Şi-aşa voi face dacă

Făcută nu-i din prea vârtos aluat

Şi dacă blestemata-obişnuinţă

N-a oţelit-o în aşa măsură

Că nu-i fior s-o poată-nduioşa.

REGINA

Dar ce-am făcut că-ngădui limbii tale

Să-mproaşte-n mine cu venin?

HAMLET

O faptă

Ce veştejeşte harul şi bujorii

Sfielii, iar virtutea o numeşte

Făţărnicie, smulge şi coroana

De trandafiri a dragostei curate

Şi-n locul ei aşază doar buboaie.

Din sfântul legământ al cununiei

Un jurământ de cartofor ea face,

E-o faptă care smulge însuşi duhul

Din trupul legii, şi-n şirag de vorbe

Credinţa ne-o preschimbă.

Se-nroşeşte

Şi faţa cerului şi chiar această

Plămadă deasă cu-al ei jalnic chin

Doar auzind de ea se-mbolnâveşte

Ca-n faţa judecăţii de apoi.

REGINA

Vai mie, oare ce am săvârşit

De tuni şi fulgeri astfel împotrivă-mi?

HAMLET

Priveşte-acest portret şi-acestălalt,

În care cei doi fraţi sunt zugrăviţi.

Cât farmec, vezi-l, e pe chipu-acesta:

Cu părul inelat al lui Hiperion,

Cu fruntea parcă a lui Jupiter,

Cu ai lui Marte ochi poruncitori

Şi plini de-ameninţare, şi-o statură

Asemeni celei a lui Hermes, crainic

Văzut sub cer, pe-o culme pogorât.

O-ntruchipare şi o plăsmuire

De parcă zeii toţi şi-au pus pecetea

S-arate lumii ce-nsemnează-un om.

Acesta fost-a soţul râu. Şi-acum

Priveşte-l şi pe celalt: ca neghina-i

Ce creşte-n spicul-frate şi-l usucă.

N-ai ochi? Ai fost în stare să cobori

Măreţul munte dătător de viaţă

Şi-n mlaştina-asta să te-nfunzi? N-ai ochi?

Nu poţi să spui că-i vorba de iubire,

C-al sângelui pojar, la vârsta ta

S-a stins, s-a cuminţit. Ce cuminţenie

E asta însă care te-a-ndemnat

Să cazi de unde-ai fost la ce-ai ajuns?

Desigur, ai simţire, căci altminteri

Nu te-ai putea mişca. Simţirea-ţi însă

Lovită-i de dambla. Nici nebunia

Nu poate rătăci-n aşa măsură,

Căci niciodată simţul nu-i robit

Cu totul, ci-şi păstrează oarecare

Putinţă de-a alege, ce-i slujeşte

Să poată osebi măcar atât.

Ce drac a fost cel ce te-a păcălit

De parcă te-ai jucat de-a baba oarba?

Ochi fără simţuri, simţuri fără văz.

Auz lipsit de mâini, de ochi, mirosul

Lipsit de toate, nici chiar un crâmpei

Beteag al unui simţ nevătămat

Nu poate-n gropi să dea aşa!

O, tu, ruşine! unde ţi-e roşeaţa?

Tu, iad în răzvrătire, dacă poţi

Şi-n oasele unei femei trecute

Să clocoteşti aşa, dă voie-atunci

Şi-nflăcăratei tinereţi, în focu-i

Virtutea ca pe-o ceară s-o topească.

Ruşinea nu mai este nicăieri

Când patima-asmuţită, dând năvală,

Aprinde chiar şi gheaţa, care arde

Atât de tare-ncât din judecată

Îşi face o codoaşă.

REGINA

Încetează, Hamlet.

Ai îndreptat a mea privire

Spre-adâncurile sufletului meu

Şi văd în el atâtea negre pete,

Ce n-au să iasă.

HAMLET

Nu, dar să trăieşti

În rânceda sudoare-a unui pat

Soios şi puhav, să mi te dezmierzi,

Să te desfeţi în cocina spurcată...

REGINA

Nu-mi mai vorbi aşa, Hamlet, o, nu!

În sufletu-mi cuvintele-ţi pătrund,

De parcă sunt pumnale ascuţite.

O, drag Hamlet, nu-mi mai vorbi aşa!

HAMLET

Un ticălos şi-un ucigaş, un rob

Ce nici a mia parte nu-i din cel

Ce-a fost stăpânul tău. Un măscărici

De regi, pungaş de sceptre şi de tronuri,

Şi care fură de pe raft coroana

Cea fără preţ şi-o bagă-n buzunar!

REGINA

O, cruţă-mă, Hamlet!

HAMLET

Un rege

De Vicleim, în petice şi zdrenţe...

(Intră Duhul.)

O, scapă-mă, şi-asupra mea deschide-ţi

Aripile, ceresc ocrotitor.

Sfinţita-ţi faţă, spune-mi, ce doreşte?

REGINA

Vai mie, e nebun.

HAMLET

Nu vii cumva să-ţi mustri fiul care

Tot zăbovind îşi iroseşte vremea

Şi patima, lăsând neîndeplinită

Cumplita faptă a poruncii tale?

O, spune-mi!

DUHUL

Nu uita că vin la tine

Doar ca s-ascut imboldul tău tocit.

Dar iată deznădejdea mamei tale:

Fii scut între-al ei suflet zbuciumat

Şi-a ei fiinţă. În trupurile slabe

Gândirea bântuie mai cu putere.

Vorbeşte-i, Hamlet.

HAMLET

Ce-i cu tine, mamă?

REGINA

Cu tine ce-i, vai mie!

Că stai aşa cu ochii ţinta-n gol

Vorbind văzduhului cel fără trup?

Sălbatic gând în ochii tăi pândeşte

Şi ca ostaşii-n somn când sună-alarma

Stau firele-ţi de păr în cap zbârlite.

De parcă-au prins viaţă. Dragă Hamlet,

Pe arşiţa şi focul urii tale

Revarsă unda rece a răbdării.

La ce te uiţi?

HAMLET

La el mă uit, la el!

Priveşte-l cum ne fulgeră din ochi

Şi cât de palid e! Dreptatea lui

Unită cu-al său chip, ar fi în stare,

De ar vorbi, să mişte şi o piatră.

O, nu, nu te uita la mine. Nu vreau

Să fiu clintit din aspra-mi hotărâre

De ochii-ţi trişti. Iar ce-am de gând să fac

Şi-ar pierde-atunci adevărata-i faţă.

Şi-n loc de sânge-ar curge numai lacrimi.

REGINA

Dar cui îi spui acestea toate, Hamlet?

HAMLET

Nu vezi nimic?

REGINA

Nimic, şi totuşi văd

În jurul nostru tot ce-i de văzut.

HAMLET

Şi nici n-ai auzit nimic?

REGINA

Nimic,

Afară de noi înşine şi-atât.

HAMLET

Dar uite-l, vezi cum se depărtează,

Pe tatăl meu, ca-n viaţă-nveşmântat,

Şi cum se duce, iată-l, prin portal.

(Iese Duhul.)

REGINA

E născocirea minţii tale doar:

În astfel de deşarte plăsmuiri

E foarte iscusită nebunia.

HAMLET

Cum? Nebunia?

Dar pulsu-mi bate aidoma cu-al tău,

Măsura lui e-a însăşi sănătăţii

Şi ce-am rostit nu-s vorbe de nebun;

Încearcă-mă, să vezi că-ţi spun din nou

Aceleaşi spuse fără să-mi pierd şirul.

Pe sfântul har, o, mamă, nu-ţi aşterne

Acest balsam adormitor pe suflet,

Că nu păcatul tău, ci nebunia-mi

Vorbeşte aşa. Pe locu-nsângerat

O pieliţă subţire-ar prinde coajă,

Sub care însă nevăzut puroiul

Ar cotropi lăuntrul putrezit.

Tu spovedeşte-te dumnezeirii,

Fereşte-te de-a mai cădea-n ispită

Şi pocăieşte-te. Gunoiul nu-l întinde

Pe bălării ca să le-ngraşi mai tare.

Şi, mamă, îţi mai cer să-mi ierţi virtutea.

Că-n aste vremi ce gâfâie-n plăceri,

Virtutea însăşi trebuie să ceară

Iertare viciului şi să-ngenunehe

În faţa lui s-o lase să-l ajute.

REGINA

O, Hamlet, mi-ai frânt inima în două.

HAMLET

Aruncă partea-i rea, ca să trăieşti

O viaţă mai curată cu cealaltă.

Deci, noapte bună. Nu te duce însă

În patul unchiului. Fii ca şi cum

Ai fi virtuoasă, chiar de n-ai virtute,

Căci monstru-acesta-obişnuinţa, care

Simţirea toată ne-o mănâncă, este

Un diavol nărăvit, dar şi un înger,

Ce faptelor frumoase deopotrivă

Le dă veşminte lesne de purtat.

Tu stăpâneşte-te la noapte. Mâine

Cu-atât mai lesne te vei stăpâni,

Şi-aşa-ţi va fi mereu tot mai uşor,

Căci stă-n puterile obişnuinţii

Să schimbe-aproape şi tiparul firii,

Chiar şi pe diavol să îl stăpânească,

Sau ca prin farmec chiar să îl alunge.

Deci înc-o dată, noapte bună, mamă,

Iar când nevoia binecuvântării

Se va trezi şi-n tine, am să-ţi cer

La rându-mi binecuvântarea ta.

(Arătându-l pe Polonius.)

Cât despre domnu-acesta, mă căiesc;

Dar asta-a fost a cerului voinţă:

Prin el pe mine şi pe el prin mine

Să ne lovească. Fost-am slujitorul

Şi biciul hotărârilor cereşti.

Mă voi griji de el şi-am să răspund

De moartea lui. Deci noapte bună iar,

Şi de-am fost crud, am fost spre-a fi milos...

Începe rău — dar fi-va şi mai rău.

O vorbă încă, mamă.

REGINA

Ce să fac?

HAMLET

Nimic din tot ce te-am rugat, fireşte.

Tu lasă-l iar pe regele cel puhav

În patul său să te ademenească,

De-obraji să te ciupească ştrengăreşte,

Să-ţi zică şoricelul lui iubit,

Şi-n schimbul unor scârnave săruturi

Sau pipăieli prelinse pe grumaz

Cu degetele lui afurisite,

Destăinuieşte-i adevărul tot

Şi-anume că nu sunt nebun de loc,

Ci numai mă prefac. I-ar prinde bine.

Căci numai o regină cumpătată,

Frumoasă şi cuminte, n-ar fi în stare

S-ascundă de-un motan, de un liliac

Şi de-un broscoi o ştire ca aceasta.

Că altul cine-ar mai putea s-o facă?

Şi-n ciuda judecăţii şi a tainei

De care eşti şi tu legată, suie

Pe-acoperişuri şi deschide coşul,

Dă drumul păsărilor să-şi ia zborul

Şi-asemenea maimuţii din poveste

Tu bagă-te în coş, să vezi cum e,

Şi frânge-ţi gâtul.

REGINA

Fii sigur: dacă vorbele-s făcute

Din răsuflare, iar suflarea dacă

Din viaţă e făcută, nu am viaţă

Să pot sufla o vorbă din ce-ai spus.

HAMLET

Eu trebuie să plec în Englitera. Ştiai?

REGINA

Uitasem, vai! S-a hotărât aşa.

HAMLET

Scrisorile au fost pecetluite,

Cei doi colegi ai mei, în cari mă-ncred

Ca-n două vipere colţate, duc solia.

Ei trebuie să-mi netezească drumul

De-a dreptul în capcană. Treaba lor.

Căci jocul e să-i faci să sară-n aer

Cu pocnitoarea lor cu tot pe meşteri

Şi rău mi-ar merge de n-aş izbuti

Să sap de-un cot pe dedesubtul minei

Şi-n lună pe mineri să-i năpustesc.

O, ce plăcut să vezi că se-ntâlnesc

Pe-aceeaşi matcă două vicleşuguri.

(Arată spre Polonius.)

Cu omul ăsta-ncep să-mi fac de drum,

Să-l duc târâş deci pe burtos alături.

Cu bine mamă. Sfetnicul acesta

Ce-n viaţă-a fost flecar şi nătărău

Şi cam mişel, acum, într-adevăr,

E liniştit, tăcut şi foarte grav.

Pofteşte, domnul meu, să isprăvim

Iar ţie, noapte bună, mamă.

(Ies unul într-o parte, celălalt într-alta, Hamlet târându-l pe Polonius.)

CORTINA

ACTUL IV

SCENA 1

O sală în castel. Intră regele, regina, Rosencrantz şi Guildenstern

REGELE

Suspinele şi gemetele tale

Au tâlc. Împărtăşeşte-mi-l şi mie:

Sunt dornic să-nţeleg.

Dar fiu-ţi unde-i?

REGINA

(către Rosencrantz şi Guildenstern) Lăsaţi-ne, vă rog, o clipă singuri.

(Rosencrantz şi Guildenstern ies.)

Stapâne drag, ah, ce-am văzut azi-noapte!

REGELE

Gertrudo, ce-ai văzut? Hamlet ce face?

REGINA

Nebun ca marea şi ca vântul când

Dezlănţuite se măsoară-n luptă:

În furia lor oarbă, auzind

Ceva mişcându-se după perdele,

Şi-a tras din teacă sabia strigând:

„Un şobolan, un şobolan!" şi-n spaima-i

Descreierată, l-a ucis pe bietul

Bătrân, pe care nici nu l-a văzut.

REGELE

Cumplită faptă, — aveam aceeaşi soartă

În locul lui dacă eram acolo.

Dar libertatea lui ne ameninţă

Pe amândoi, pe mine, pe-orişicine.

Cum oare voi răspunde de această

Ispravă sângeroasă? Toată vina

Asupră-mi va cădea, că n-am ştiut

Să-l ţin din scurt, sâ-l depărtez la vreme

Pe tânărul acesta scos din minţi.

Dar dragostea mi-era atât de mare,

Că seama nu mi-am dat ce trebuia

Să fac. Întocmai cum un om bolnav

De-o boală ruşinoasă şi-o ascunde

Pe când ea-i roade măduva fiinţei.

Dar unde oare s-o fi dus Hamlet?

REGINA

S-ascundă trupul cel ucis de el,

Pe care-l plânge-n nebunia lui;

Căci sufletul, ca aurul în zgură,

Se-arată-n toată curăţia lui.

REGELE

Să mergem, o, Gertruda mea,

Şi-n zori îl vom porni de-aci-n corabie,

Când soarele de munte se atinge

Iar fapta-i mârşavă o voi ierta

Şi-o voi acoperi cu dibăcia

Şi cu puterea-mi toată. Guildenstern!

(Reintră Rosencrantz şi Guildenstern.)]

Prieteni, mergeţi, luaţi-vă-ajutoare:

Hamlet, în nebunia-i, pe Polonius

L-a omorât şi l-a târât afară

Din camera reginei. Căutaţi-l

Vorbiţi-i blând şi duceţi mortul trup în

Capelă. Dar vă rog, cât mai degrabă.

Şi-acum, Gertrudo, cheamă din prieteni:

Pe cei mai înţelepţi, să le-arătăm

Ce-avem de gând şi ce s-a întâmplat

Atât de făr' de veste. Defăimarea,

A cărei şoaptă lumea o străbate

Precum şi-atinge tunul ţinta lui

Cu-mpuşcătura sa ucigătoare,

De data asta numele să-mi cruţe,

Lovind zadarnic în văzduh. O, vino;

Mi-e sufletu-ngrozit şi dezbinat.

(Ies.)

SCENA 2

O altă sală în castel. Intră Hamlet.

HAMLET

L-am pus la păstrare.

ROSENCRANTZ, GUILDENSTERN

(de afară) Hamlet! Prinţe Hamlet!

HAMLET

Ce e larma asta? Cine-l strigă pe Hamlet? A! Iată-i ca vin.

(Intră Rosencrantz şi Guildenstern.)

ROSENCRANTZ

Stăpâne ce-ai făcut cu trupul mort?

HAMLET

Ce? Una cu pământul; era rudă

Cu pulberea, căci se trăgea din ea.

ROSENCRANTZ

Ne spune unde e, să-l luăm de acolo

Şi să-l depunem în capelă.

HAMLET

Să nu credeţi...

ROSENCRANTZ

Ce anume?

HAMLET

Că aş putea urma sfatul vostru şi nu pe al meu. Şi de altfel, la întrebarea unui burete, ce răspuns poate da fiul unui rege?

ROSENCRANTZ

Mă iei drept un burete, măria-ta?

HAMLET

Da, domnul meu; ceva care suge hatârurile, răsplata şi puterea de la rege. La urma urmelor, astfel de curteni îl slujesc cel mai bine pe rege. Îi ţine între fălci, cum ţine o maimuţă nucile; mai întâi îi mestecă şi mai pe urmă îi înghite. Când are nevoie de ce aţi cules, vă stoarce puţin, şi voi, ca bureţii, o să fiţi iar uscaţi.

ROSENCRANTZ

Nu te înţeleg, stăpâne.

HAMLET

Mă bucur. O vorbă isteaţă adoarme într-o ureche bleagă.

ROSENCRANTZ

Măria-ta, trebuie să ne spui unde e trupul şi să mergi cu noi la rege.

HAMLET

Trupul e cu regele, dar regele nu e cu trupul. Măria-sa e un lucru mic.

GUILDENSTERN

Un lucru mic, stăpâne?

HAMLET

Mic şi de nimic. Duceţi-mă la el. Hai să ne jucăm de-a v-aţi ascunselea. Gata!

(Ies cu toţii)

SCENA 3

O sală în castel. Intră regele însoţit de curteni.

REGELE

Poruncă-am dat să fie căutat

Şi leşul să mi-l afle. Ce primejdie!

Un om ca el e rău să fie slobod.

Şi nu-l putem supune asprei legi:

Căci prea e drag nesocotitei gloate,

Ce nu cu minte-alege, ci cu ochii.

Şi dac-aşa-i, nu vina, ci pedeapsa

Acestui vinovat atârnă greu.

Dar ca s-o liniştim şi s-o-mpăcăm,

Această grabnică plecare-i bine

Să pară chibzuită pe-ndelete.

Iar răul ce-a crescut fără cruţare

Se vindecă prin leac necruţător,

Sau nu se vindecă de loc.

(Intră Rosencrantz.)

Ce este?

ROSENCRANTZ

Nu vrea să spună unde-i leşul ascuns.

REGELE

Dar unde-i el?

ROSENCRANTZ

Stăpâne, aşteaptă-afară a ta poruncă.

REGELE

Aduceţi-l aici.

ROSENCRANTZ

Ei! Guildenstern! Să vie prinţul!

(Intră Hamlet şi Guildenstern.)

REGELE

Ei, Hamlet, unde e Polonius?

HAMLET

La ospăţ.

REGELE

La care ospăţ?

HAMLET

Acolo unde nu mănâncă, ci e mâncat; o anumită adunare de viermi politici e împrejurul lui. Viermele e împăratul mâncăilor. Îngrăşăm toate vieţuitoarele, ca să ne îngrăşăm noi. Şi noi ne îndopăm pentru viermi. Un rege pântecos şi un cerşetor costeliv nu sunt decât două feluri de mâncare, servite deosebit la acelaşi ospăţ! Acesta-i sfârşitul.

REGELE

Vai! Vai!

HAMLET

Un om poate pescui cu un vierme care a mâncat dintr-un rege; şi poate mânca apoi din peştele care s-a hrănit cu acel vierme.

REGELE

Ce vrei să spui?

HAMLET

Nimic decât să vă arăt cum poate un rege să facă o călătorie în măruntaiele unui cerşetor.

REGELE

Unde e Polonius?

HAMLET

În ceruri. Trimite să vezi. Dacă solul tău nu-l găseşte pe acolo, caută-l singur prin partea cealaltă. Dar, de bună seamă, dacă nu-l descoperi până într-o lună, ai să-i simţi mirosul când urci scările spre galerie.

REGELE

(către slujitori) Duceţi-vă şi-l căutaţi acolo.

HAMLET

Vă aşteaptă până ce veniţi.

(Slujitorii ies.)

REGELE

Hamlet, a ta scăpare după fapta-ţi

Ce-adânc ne-a îndurerat, precum şi grija

Ce-avem de paza ta, ne porunceşte

Să pleci la drum ca fulgerul de iute.

Fii gata deci. Te-aşteaptă la corabie

Însoţitorii tăi. Şi-un vânt prielnic

Spre Anglia vă va purta.

HAMLET

Spre Anglia?

REGELE

Da, Hamlet.

HAMLET

Bine.

REGELE

Tot bine ai zice, de mi-ai cunoaşte gândul tot.

HAMLET

Eu văd un înger care-l vede. Rămâi cu bine, mamă dragă. Deci, haidem, în Anglia!

REGELE

Tatăl tău care te iubeşte, Hamlet.

HAMLET

Ba mamă! Tatăl şi mama sunt soţ şi soţie; soţul şi soţia sunt un singur trup. Deci, îmi eşti mamă. Să mergem în Anglia.

(Iese.)

REGELE

Urmaţi-l pas cu pas. Şi la corabie

L-ademeniţi degrab'! Nu pregetaţi.

Să-l ştiu la noapte chiar pornit de-aci.

La drum!

Căci totul pentru-această faptă

E bine ticluit şi sub pecete.

Vă rog să vă grăbiţi!

(Ies Rosencrantz şi Guildenstern.)

Tu, Engliteră!

De pui vreun preţ pe-a mea prietenie,

Aşa precum puterea mea o cere

Şi rana ta ce încă sângerează

De paloşul danez pricinuită

Şi teama ce mi te-a îngenuncheat,

Să nu respingi porunca-mi suverană,

Cuprinsul căreia stă în scrisori

Stăruitoare, care cer ca Hamlet

Să piară de îndată. Engliteră,

Fă ce îţi cer, căci Hamlet, ca o boală

Îmi clocoteşte-n sânge; să mă vindeci!

Eu nu am parte, pân's-o-nfăptui,

De nici o bucurie, orice-ar fi.

(Iese.)

SCENA 4

O câmpie în Danemarca. Intră

Fortinbras, un căpitan şi soldaţi în marş.

FORTINBRAS

Du regelui danez salutul meu

Şi spune-i, căpitane, că, cu voia

Măriei sale, Fortinbras îi cere

Făgăduita încuviinţare

De-a trece prin împărăţia lui

Ştii unde-i locul de-ntâlnire.

Dacă Măria-sa doreşte să mă vadă,

Sosesc în grabă-n faţă-i să mă-nchin.

Aşa să-i spui.

CĂPITANUL

Stăpâne, la poruncă!

FORTINBRAS

Să fii cu luare-aminte.

(Ies. Intră Hamlet, Rosencrantz, Guildenstern şi alţii.)

HAMLET

A cui e oastea-aceasta, domnul meu?

CĂPITANUL

E, domnul meu, a regelui norveg.

HAMLET

Şi, rogu-te, în ce scop e-adunată?

CĂPITANUL

În contra-unui ţinut de prin Polonia.

HAMLET

Şi, cine-i, domnul meu, în fruntea ei?

CĂPITANUL

E Fortinbras, al regelui nepot.

HAMLET

Se-ndreaptă chiar spre inima Poloniei?

Sau spre-un ţinut al ei de la hotar?

CĂPITANUL

La drept vorbind, şi ca să nu mă laud,

Vrem doar să luăm un petic de pământ,

Nu pentru vreun câştig, ci pentru faimă.

N-aş da pe el nici cinci ducaţi arendă.

Polonul sau norvegul n-ar lua

Mai mult pe el vânzându-l chiar pe veci.

HAMLET

Atunci polonul nu-l va apăra.

CĂPITANUL

A şi trimis acolo întăriri.

HAMLET

Nici două mii de morţi, nici douăzeci

De mii de galbeni nu vor fi de-ajuns

Acestei vrăjbi pentru-o nimica toată,

Aceasta-i buba care obrinteşte

Din pace şi prea mult belşug şi sparge

Pe dinăuntru făr-a da alt semn

Decât prin moartea omului bolnav.

Smerite mulţumiri, cinstite domn.

CĂPITANUL

Cu Dumnezeu nainte, domnul meu.

ROSENCRANTZ

Stăpâne, pot pleca?

HAMLET

Porniţi, v-ajung.

(Ies cu toţi, afară de Hamlet.)

Cum fiece prilej mă-nvinuieşte

Dând pinteni răzbunări-mi amorţite!

Ce-i omul, dacă n-are alt gând pe lume

Decât să doarmă şi să se hrănească?

Un dobitoc şi alt nimic mai mult.

Desigur, cel ce ne-a făcut cu-atâta

Cuprindere de minte să vedem

Ce-a fost şi ce va fi, nu ne-a-nzestrat

Cu-această judecată şi putere

Dumnezeiască, pentru-a le lăsa

Să prindă mucegai în sinea noastră.

Şi fie că-i becisnică uitare,

Sau poate doar sfială mişelească

Aceea ce mă face-a cumpăni

Prea mult asupra faptei plănuite,

Un gând ce-i doar pe-un sfert înţelepciune,

Şi numai mişelie pe trei sferturi,

Nici eu nu ştiu de ce trăiesc spunându-mi:

„Lucrul acesta trebuie să-l fac

Şi am de ce să-l fac, şi îl voiesc

Şi am puteri şi mijloace să-l fac.

Mă-ndeamnă pilde mari cât tot pământul.

Şi-această oaste-mi stă de mărturie

Cu numărul şi greutatea ei,

C-un prinţ firav şi blând care-o comandă

Al cărui duh purtat de-o sfântă râvnă

Îşi bate joc de piedicile sorţii,

Iar tot ce-i nestatornic şi vremelnic

Într-însul, el le-aruncă-acum în faţa

Norocului, primejdiei şi-a morţii,

Spre cucerirea unei coji de ou".

A fi om mare într-adevăr nu-nseamnă

Să te frămânţi, doar pentru pricini mari,

Ci să te baţi chiar pentr-un fir de pai,

Atunci când cinstea-ţi însăşi este-n joc,

De ce mai stau pe gânduri, când un tată

Ucis şi-o mamă pângărită sunt

Îndemn pentru-al meu gând şi pentru sânge.

Şi las s-adoarmă tot, pe când privesc —

Spre-a mea ruşine — douăzeci de mii

De-ostaşi ameninţaţi să moară-ndată.

Şi care numai pentru-o-nchipuire

Şi numai pentru umbra unei glorii

Se duc la groapă cum s-ar duce-n pat,

Se bat pentru un petic de pământ

În care nici n-au loc toţi să se lupte,

Şi-n care nu-s nici locuri de mormânt

Destule să-şi înmormânteze morţii.

O, de-azi nainte, gândurile-mi pline

Să-mi fie, ori de sânge-ori de ruşine.

(Iese.)

SCENA 5

La Elsinor. O sală în castel. Intră regina, Horaţio.

REGINA

Nu vreau s-o văd.

HORAŢIO

Dar stăruie. I-e mintea-i rătăcită;

S-o vezi, mai mare mila.

REGINA

Ce doreşte?

HORAŢIO

Vorbeşte mult de tatăl ei şi spune

Că lumea-i trădătoare, şi oftează,

Îşi dă mereu cu pumnii-n piept, se-ncruntă

Şi bate din picior pentru nimica,

Vorbeşte în doi peri şi fără şir,

Dar cei care-o aud răstălmăcesc

Cuvintele-i lipsite de-nţeles,

Le cercetează şi le potrivesc

Cu-adaosuri pe bănuiala lor.

Cum dă din mâini, din cap, şi cum clipeşte,

Îţi vine-a crede-n minte-i că se iscă

Şi gânduri limpezi, totuşi tare triste.

Şi bine-ar fi să i se mai vorbească,

Ca nu cumva să semene gând rău

La cei cu-nchipuiri răuvoitoare.

REGINA

Lăsaţi-o să se-apropie.

(Iese Horaţio.)

Mi-e sufletul bolnav. Cel cu păcat

În orice semn se vede-ameninţat;

De-o veşnică nelinişte cuprins,

Fugar mereu, se lasă singur prins.

(Intră Horaţio şi Ofelia.)

OFELIA

Dar unde e regina prea frumoasă

A Danemarcei?

REGINA

Draga mea Ofelia!

OFELIA

(cântă)

Cine-i vieţii tale drag

Ţi-l ghicesc după toiag,

După cuşma cu mărgele

Şi-ncălţarea-i de-opincele.

REGINA

Domniţa mea, ce rost au vorbele-astea?

OFELIA

Ai spus ceva? ascultă numai:

A murit şi mi s-a dus,

Iarbă i s-a pus la căpătâi,

A murit şi mi s-a dus

I s-a pus o piatră de călcâi. Of, of!

REGINA

Dar, dragă Ofelia...

OFELIA

Rogu-te, ascultă:

Cu giulgiu-i alb ca neaua de pe munte...

(Intră regele.)

REGINA

Priveşte-o, vai, stăpâne...

OFELIA

Cu flori dalbe-mpodobit

Şi la groapă, plâns l-au dus

Şi cu lacrimi l-au stropit.

REGELE

Ce-ai tu, gingaşă domniţă?

OFELIA

Mulţumesc. Domnul vă aibă în pază.  Se zice că bufniţa a fost odată fată de brutar. Doamne, noi ştim ce suntem, dar nu ştim ce putem fi. Domnul fie-ţi oaspete.

REGELE

Tot cu gândul la tatăl ei.

OFELIA

Rogu-te, nici un cuvânt despre asta. Dar dacă te-ntreaba cineva ceva, spune-i aşa:

Mâine-i sfântul Valentin

Dis-de-dimineaţă,

La fereastră-ţi iată vin

Ca să-ţi fiu mireasă.

S-a sculat, s-a îmbrăcat,

I-a deschis îndată

Fata-n casă i-a intrat

N-a mai ieşit fată.

REGELE

Draga de Ofelia!

OFELIA

Într-adevăr, să nu vorbesc cu păcat, mai are şi-un sfârşit.

Pe domnul nostru Isus Hristos,

E vai şi-amar de mine,

Băieţii toţi sunt nişte hoţi,

Zău, fie-le ruşine.

Mi-a spus nevastă c-am să-i fiu

Şi m-a pus jos, şi-i prea târziu.

Iar el îi răspunde:

Pe soare jur că te-aş fi luat,

Dar ce-ai cătat la mine-n pat?

REGELE

De când e în starea asta?

OFELIA

Nădăjduiesc că totul va fi bine. Trebuie s-avem răbdare, dar nu pot să nu plâng la gândul că o să-l culce în pământut rece. Fratele meu o să afle şi el: aşa că vă mulţumesc pentru bunele voastre sfaturi. Să-mi vie trăsura. Noapte bună, doamnelor, noapte bună, dragele mele doamne, noapte bunăr, noapte bună.

(Iese Ofelia.)

REGELE

Vă rog, purtaţi-i grijă. Urmăriţi-o

De-aproape.

(Iese Horaţio.)

O, acesta e veninul

Durerii ei adânci. El izvorăşte

Din moartea lui Polonius.

O, Gertrudo,

Când vin răstriştile, nu vin în chip

De singuratice iscoade, ci-n legiuni.

Bătrânul omorât. Iar fiul tău,

Năprasnic vinovat de ce păţeşte,

E surghiunit. Şi drojdia răscolită

A gloatei şuşoteşte nişte gânduri

Urâte despre moartea lui Polonius;

Cât despre noi, am fost prea uşuratici

Când ne-am pripit să-l ducem pe furiş

La groapă. Şi Ofelia, rătăcită

De sine şi de mintea-i fără care

Un om e doar chip zugrăvit sau fiară.

La urmă, şi-asta pune vârf la toate,

Întors pe-ascuns din Franţa, fratele-i,

De veste zăpăcit, cu capu-n nori,

E-ntărâtat de fel de fel de zvonuri

Şi vorbe care-i ţiuie-n urechi

De moartea lui Polonius şi tinzând,

Din gură-n gură, să mă-nvinuiască

Pe mine însumi. O, regină scumpă,

Asemeni unei ţinte vii-n bătaia

Necontenită-a unei guri de foc,

Mă simt ucis de mii şi mii de ori.

REGINA

Vai mie, ce e larma asta-afară?

REGELE

Închideţi poarta. Unde mi-este garda?

(Intră un gentilom.)

Dar ce se-ntâmplă?

GENTILOMUL

Fugi, măria ta.

Nici marea revărsată peste ţărmuri

Nu cotropeşte-ogoarele mai lacom

În graba-i aprigă, decât Laertes

Ce-n fruntea unor cete răzvrătite

Răstoarnă-mpotrivirea gărzii tale.

În cale, gloata şi l-a pus stăpân,

Şi ca şi cum cu ea se-ncepe lumea,

Uitând de datină şi de trecut,

Ea strigă: „L-am ales! Laerte-i rege!"

Căciuli şi guri şi mâini îl saltă-n slavă:

„Laert să fie rege, el e rege!"

REGINA

Ce vesel strigă ei pe căi greşite!

Aţi luat-o razna, câinilor danezi!

REGELE

Au spart şi porţile.

(Zgomot. Intră Laertes înarmat şi câţiva danezi cu el.)

LAERTES

Dar unde-i regele? Staţi, domnii mai,

Vă rog afară.

DANEZUL Nu, mai bine-aici.

LAERTES

Vă rog, lăsaţi-mă o clipă.

DANEZUL

Bine, bine.

(Ies pe uşă.)

LAERTES

Vă mulţumesc. De pază staţi la poartă.

O, rege josnic, dă-mi pe tatăl meu!

REGINA

O, fii pe pace, dragul meu Laertes.

LAERTES

De-ar fi în mine doar un pic de sânge

Împăciuit, el mi-ar striga: „Bastard!"

Pe tatăl meu, încornorat l-ar face,

Iar dalba şi neprihănita frunte

A mamei mele-atât de credincioase,

Ar înfiera-o ca pe-a unei târfe.

REGELE

Ce te-a făcut, Laert, să te ridici

Cu răzvrătire-atât de uriaşă?

Gertrudo, lasă-l. Pentru viaţa mea

Nu-ţi fie teamă. De atâta har

Dumnezeiesc e apărat un rege,

Încât trădarea nu poate răzbi

La el, ci doar să îl întrezărească.

Laertes, spune-mi, ce te-a-nverşunat?

Gertrudo, lasă-l. Vino, drag prieten,

Şi spune-mi mie...

LAERTES

Unde-i tatăl meu?

REGELE

E mort.

REGINA

Dar nu din vina lui.

REGELE

Tu, lasă-l

Să-ntrebe tot ce are de-ntrebat.

LAERTES

De ce-a murit? Cu mine nu te joci!

În iad cu legământul de-nchinare,

Şi ducă-se la dracu ce-am jurat!

Străfund de-abis să-nghită har şi suflet,

Să fiu afurisit: că de-unde sunt

Înfrunt osânda veşnică, nu-mi pasă

Nici de-astă lume, nici de cea de-apoi,

Întâmplă-se ce s-o-ntâmpla! Vreau numai

Pe tatăl meu să mi-l răzbun, şi-atât!

REGELE

Şi cine oare te-ar putea opri?

LAERTES

Nici lumea toată, doar voinţa mea.

Mijloacele-mi, ca să vorbim de ele,

Le voi gospodări atât de bine

Că mult-puţine-mi voi atinge ţinta.

REGELE

Prietene, de vreme ce doreşti

Să afli adevăru-adevărat

Asupra morţii scumpului tău tată,

De ce stau scrişi în răzbunarea ta

Şi cei ce pierd şi cei ce trag foloase.

Şi duşmani şi prieteni deopotrivă,

Şi-i faci la fel răspunzători?

LAERTES

Pe duşmani doar!

REGELE

Atunci, vrei să-i cunoşti?

LAERTES

Acelor care mi-s prieteni buni

Atât de drag eu braţele-mi deschid —

Şi-asemeni pelicanului milos

De viaţă dătător, am să le dărui

Şi sângele din vine.

REGELE

Ai vorbit

Ca nobil gentilom şi vrednic fiu.

Că vină n-am în moartea lui Polonius

De care sunt adânc îndurerat,

Vei înţelege tot atât de bine

Cum vezi cu ochii tăi lumina zilei.

(Zgomot în culise.)

DANEZUL

Deschideţi-i să intre.

LAERTES

Asta ce-i? Ce-nseamnă zgomotul acesta iar?

(Intră Ofelia.)

O, arşiţă, usucă-mi mintea! Lacrimi

De şapte ori sărate-orbiţi-mi ochii,

Să nu mai ştiu, să nu mai văd cu ei.

Pe cer, sminteala ta va fi plătită

În cumpăna dreptăţii-atât de greu,

Că talerul va-ncovoia vergeaua.

O, floare-a primăverii, scumpă fată,

Duioasă soră, dulcea mea Ofelia!

O, ceruri, cum e oare cu putinţă,

Lumina duhului unei fecioare

Să fie pieritoare tot atât

Ca suflul vieţii unui om bătrân?

Că firea omului se subţiază

În dragoste şi-n destrămarea ei

Trimite pe-urma celui prea iubit

Tot ce-i de preţ în sine-şi.

OFELIA

(cântă)

Cu capul gol în raclă mi l-au pus.

Vai, puiu mamii, nani, nani, nani,

Şi-n groapă lacrimi multe-au curs.

Rămâi cu bine, porumbelul meu.

LAERTES

Şi-n toate minţile de-ai fi, şi-ai vrea

Să-mi dai imbold n-ai izbuti mai bine!

OFELIA

(cântă)

Să-i tot cânţi, vin' jos, vin' jos

Şi să-i strigi să cadă jos.

O cât e de potrivit refrenul ăsta. E povestea unchiului necredincios care a furat pe fata stăpânului.

LAERTES

Nimicurile astea au totuşi un tâlc.

OFELIA

Uite flori de rosmarin ca să-ţi aduci aminte; te rog, iubitule, să nu mă uiţi. Şi iată şi panseluţe, florile gândului ca să te gândeşti.

LAERTES

Învăţătură trasă din nebunie: gândul şi amintirea îmbinate.

OFELIA

Uite şi sulfină pentru tine şi căldăruşe, uite şi floarea raiului pentru tine. Şi uite am ceva şi pentru mine, să le zicem florile harului sfintei duminici. Şi tu trebuie să porţi floarea raiului, dar nu ca mine. Uite şi o mărgărită. Aş fi dorit să-ţi dau şi câteva viorele, dar toate s-au veştejit când a murit tata. Se zice că a murit de moarte bună.

(cântă) Că doar dragul de Robin e bucuria mea...

LAERTES

Durere, patimi, gând şi chiar şi iadul

Prin ea se schimbă-n har şi-n gingăşie.

OFELIA (cântă)

Şi n-are să mai vie?

Şi n-are să mai vie?

E mort şi îngropat

Culcat pe-al morţii pat.

Nicicind n-o să mai vie.

Cu barba-i colilie,

Cu pletele lui sure,

Departe mi s-a dus;

Amarul mi-e nespus

Şi domnul pază-i fie.

Şi tuturor sufletelor creştineşti!

Pre tine, Doamne, te rog.

Domnul fie cu voi.

LAERTES

Vezi tu asta, Dumnezeule?

REGELE

Laertes, vreau să-mpărtăşesc durerea-ţi,

Altminteri îmi tăgăduieşti un drept;

Te du acum, şi-alege-ţi din prieteni

Pe cei ce-i socoteşti mai înţelepţi

S-asculte şi să judece-ntre noi.

Şi de-or găsi că am avut amestec

Cu mâna mea sau printr-o altă mână,

Îţi dau regatul meu, coroana, viaţa,

Şi tot ce am, spre-a te despăgubi.

Dar dacă nu, spre mine-atunci îndreaptă-ţi

Cu mulţumire-a ta răbdare-ntreagă,

Şi-mi voi uni strădania cu-al tău suflet

Să-i pot da cuvenita mângâiere.

LAERTES

Aşa să fie. Moartea lui ciudată,

Şi tainica-i înmormântare, fără

Podoabe, spadă, stemă pe-al lui trup,

Şi nici alai măreţ şi nici prohod,

Îmi strigă de se-aude ca un glas

Pornit din ceruri până la pământ

Că trebuie să aflu.

REGELE

Vei afla.

Şi unde-i vina, cadă şi securea!

Te rog, urmează-mă.

(Ies.)

SCENA 6

Altă sală în castel. Intră Horaţio şi un slujitor.

HORAŢIO

Cine sunt cei care vor să-mi vorbească?

SLUJITORUL

Nişte marinari, stăpâne; şi spun că ar avea scrisori pentru domnia ta.

HORAŢIO

Lasă-i să intre.

(Slujitorul iese.)

N-aş şti din care parte-a lumii pot

Primi salut, de nu-i de la Hamlet.

(Intră marinarii.)

ÎNTÂIUL MARINAR

Domnul să te binecuvânteze, stăpâne.

HORAŢIO

Şi pe tine de asemenea.

ÎNTÂIUL MARINAR

Aşa o să şi facă, stăpâne, dacă vrea el. Am o scrisoare pentru domnia-ta — e de la solul trimis în Englitera — dacă te cheamă Horaţio, după cum mi s-a spus.

HORAŢIO (citeşte)

„Horaţio, după ce vei fi citit acestea, înlesneşte acestor oameni să ajungă până la rege; îi aduc nişte scrisori. Eram abia de două zile în largul mării când se luă după noi o corabie de piraţi, bine înarmată. Şi cum înaintam destul de încet, n-am avut altă scăpare decât în vitejie. În încăierare, am sărit pe puntea lor. Dar chiar în clipa aceea s-a desprins de corabia noastră şi astfel, singur, am rămas prizonier. S-au purtat cu mine ca nişte tâlhari plini de omenie. Ştiau ei ce fac! Le dau prilejul să încheie un târg bun. Fă în aşa fel ca să-i ajungă regelui scrisorile ce i-am trimis şi aleargă la mine cu graba cu care ai fugi de moarte. Am să-ţi şoptesc la ureche câteva vorbe care au să te lase mut. Sunt totuşi prea nevinovate pentru, greutatea faptelor. Oamenii aceştia de treabă te vor aduce la mine. Rosencrantz şi Guildenstern călătoresc înainte spre Englitera. Am multe să-ţi spun despre ei.

Rămâi cu bine Acela pe care-l ştii al tău, Hamlet".

Veniţi cu mine şi-nmânaţi de grabă

Scrisorile, şi fiţi-mi călăuze

Spre cel ce v-a trimis.

(Ies.)

SCENA 7

O sală în castel. Intră regele şi Laertes

REGELE

Acuma conştiinţa ta nu poate

Să nu-mi pecetluiască izbăvirea.

Păstrează-mi deci în inimă un loc

De bun prieten, căci ai auzit

Şi te-ai încredinţat că omul care

L-a omorât pe tatăl tău a vrut

Să-mi ia viaţa.

LAERTES

Pare-a fi aşa.

Dar spune-mi din ce pricină n-ai luat

Măsuri în contr-acestor fapte-atât

De sângeroase şi nelegiuite,

Aşa cum grija ta de tine însuţi

Şi gându-ţi înţelept şi câte toate

Ţi le cereau?

REGELE

Din două-anume pricini

Ce poate-ţi vor părea neînsemnate,

Dar pentru mine-s foarte cu temei.

Regina, mama lui, prin el trăieşte.

Cât despre mine — pacoste, sau poate

Norocul meu — mi-s sufletul şi viaţa

De ea legate atât de strâns, încât,

Ca steaua ce nu-şi iese din orbită,

Nu pot fără de ea. Pe lângă asta

— Şi-i tocmai ce mă-mpiedică să-i cer

În public socoteală — e iubirea

Pe care tot poporul meu i-o poartă

Şi scaldă-n ea greşelile-i, scoţând

Ca apa ce preschimbă lemnu-n piatră

Podoabe din chiar lanţurile lui.

Aşa încât săgeţile-mi, tăiate

Din lemn prea slab să-şi poată face drum

Pe-un vânt năprasnic, s-ar întoarce-n arcu-mi,

În loc s-ajungă unde le-am ţintit.

LAERTES

Eu am pierdut un tată-atât de vrednic

Şi-o soră-n stare deznădăjduită,

Şi care — dacă lauda mai poate

Să-ntoarcă-n loc ce nu mai e — a fost

În vremea de-azi o pildă fără seamăn

Prin meritu-i. Dar răzbunarea vine!

REGELE

Să nu-ţi strici somnul pentru grija asta.

Nu trebuie să crezi că sunt croit

Dintr-un ţesut atât de rar şi moale

Că pot fi zdravăn zgâlţâit de barbă

Şi să îmi pară glumă. Mai mult încă:

Iubeam pe tatăl tău; dar mă iubesc

Pe mine însumi. Şi nădăjduiesc

Că asta te va face să-nţelegi...

(Intră un sol cu scrisori.)

Ce veşti?

SOLUL

Scrisori de la Hamlet, stăpâne. Reginei, una. Regelui, cealaltă.

REGELE

Scrisori de la Hamlet? Dar cin' le-aduce?

SOLUL

Se zice că-s matrozi. Nu i-am văzut.

Horaţio mi le-a dat. El le-a primit

Din mâna celui care le-a adus.

REGELE

Laertes, vei şti tot.

(Către sol.) Ne lasă singuri

(Citeşte.)

„Înalt prea puternic stâpâne, află că am fost lăsat gol şi despuiat pe. ţărm, în regatul tău. Mâine voi cerşi învoirea să pot vedea regeasca-ţi faţă: şi după ce mai întâi îţi voi fi cerut iertare, îţi voi povesti pricina neaşteptatei şi prea ciudatei mele întoarceri. Hamiet."

Ce-nseamnă asta? 'Ntorsus-au cu toţii? Să fie-nşelăciune, sau nimic?

LAERTES

Scrisu-l cunoşti?

REGELE

E a lui Hamiet: Iar sub iscălitură scrie „singur". Ce sfat îmi dai?

LAERTES

Nici eu nu ştiu. Însă lasă-l să vie,

Că inima-mi bolnavă clocoteşte

La gândul că-i voi spune în obraz:

„Ştiu, tu ai făcut asta!"

REGELE

De-i aşa —

Şi cum n-ar fi aşa, şi cum, altminteri? —

Vrei tu s-asculţi de sfatul meu, Laertes?

LAERTES

Stăpâne, doar de nu mă-ndemni la pace.

REGELE

La pacea sufletului tău, Laertes

De Hamiet s-a întors din drum cu gând

Să nu mai plece, atunci îl voi supune

La o-ncercare ce-mi mijeşte-n minte

Şi-n care fără greş îşi află moartea.

Şi nici un zvon nu va zvoni de rău

La moartea-i. Însăşi mama lui va spune

Că nimeni alt n-a fost de vină, afară

De ceasul rău.

LAERTES

Stăpâne-am să te-ascult.

Cu-atât mai mult, de faci aşa încât

Să-ţi fiu unealtă.

REGELE

Se şi potriveşte.

De când cu lipsa ta, s-a tot vorbit,

De faţă cu Hamlet, de-o-ndemânare

În care zice-se, că n-ai pereche.

Din meritele-ţi toate laolaltă

Pe-acesta numai ţi-l invidiază,

Şi-i tocmai cel mai ne-nsemnat

În ochii-mi

LAERTES

Stăpâne, care-i meritul acesta?

REGELE

O panglică-n tichia tinereţii,

Dar şi folositoare, tineretul

Se-mbracă în veşmântul cel uşor

Al nepăsării, cum cei vârstnici poartă

Samuru-ntunecat, în potrivire

Cu sănătatea şi-ncruntarea lor.

Sunt două luni de când a fost pe-aci

Un gentilom normand. Eu pe francezi

I-am cunoscut, m-am războit cu ei;

Sunt straşnici călăreţi. Viteazul ăsta

Părea un vrăjitor; înfipt în şa,

Ştia să-şi joace-atât de minunat

Frumosu-i cal, încât părea crescut

Şi ca turnat pe el. Eram atât

De uluit, că tot ce născoceam:

Galopuri, salturi, jocuri, să-l întrec,

Era-n zadar.

LAERTES

Şi zici, era normand?

REGELE

Normand era.

LAERTES

Pe viaţa mea,-i Lamord!

REGELE

Chiar el!

LAERTES

Îl ştiu de mult. E-într-adevăr podoaba

Şi piatra nestemata-a-ntregii naţii.

REGELE

Ne-a spus ce crede despre tine,

Că ai atâta măiestrie-n jocul

Şi meşteşugul luptei, mai ales

La spadă-ncât a spus în gura mare

C-ar fi nemaivăzut să fie vr'unul

Să-ţi ţie piept. Şi s-a jurat că-n ţară

La el nu se găseşte spadasin

Cu ochiul, garda, şi-agerimea-n stare

Să-ţi stea-mpotrivă. Iar de-aceste spuse,

Hamlet, în pizma lui, e-atât de-acrit,

Că nu mai are-alt dor şi altă rugă

Decât să vii-napoi cât mai curând,

Cu tine să se poată măsura.

Din treaba asta...

LAERTES

Care ni-i folosul?

REGELE

Laert, iubitu-l-ai pe tatăl tău?

Sau eşti doar o icoană a durerii,

Un chip lipsit de suflet...

LAERTES

Ce mă-ntrebi?

REGELE

Nu vreau să spun că pun la îndoială

Că l-ai iubit pe tatăl tău. Dar ştiu

Că dragostea se naşte-n timp şi văd

Din fel de fel de fapte cu temei

Că timpu-i suflă-n focu-i şi-n scânteia-i.

În chiar văpaia dragostei trăieşte

Ceva pe care vremea-ncet îl stinge;

Nimic nu-i tot mereu desăvârşit;

Desăvârşirea-mpinsă prea departe

Sortită-i morţii prin prea plinul ei.

Iar ceea ce noi vrem să facem, trebui

Făcut atunci când vrem. Iar „vrem" acesta,

Se schimbă, şovăie, 'ntâlneşte piedici

La fel de multe câte braţe, guri

Şi câte lucruri se găsesc pe lume,

Iar „trebuie" acesta este-asemeni

Suspinului bolnav care te doare

În clipa când răsufli. Dar să punem

Pe rană degetul: Hamlet se-ntoarce.

Tu ce-ai de gând să faci ca să te-arăţi

Al tatălui tău fiu cu-adevărat,

Nu numai în cuvinte?

LAERTES

Să-i tai gâtul în timpul sfintei slujbe.

REGELE

Pentru-omor

Altar pe lume nu-i ca să-l oprească

Nici stăvili nu-s în faţa răzbunării.

Dar, dragul meu Laert, de vrei s-asculţi,

Închide-te o vreme-n casă. Hamlet

Întors aci, va şti că eşti în ţară.

Voi face să fii ridicat în slăvi

Cu el de faţă, ca maestru al spadei,

Ca faima ta, făcută de francez,

Să strălucească înc-o dat-atâta

Şi faţă-n faţă-ajunşi, într-un sfârşit

Vom pune rămăşag pe capul vostru.

Mărinimos şi lăsător din fire,

Hamlet, nebănuind nimic, nu are

Să cerceteze spadele, şi-atunci

Va fi uşor, cu vreo scamatorie,

S-alegi o sabie cu vârful slobod

Şi dintr-o lovitură măiestrită,

Plăteşte-i!

LAERTES

Îi plătesc — şi pentru asta

Voi unge spada mea cu o unsoare

Pe vremuri cumpărată la un vraci,

Atât de-otrăvitoare-ncât de-nmoi

În ea un ascuţiş, când dă de sânge,

Nu-s oblojeli pe lume-alcătuite

Din ierbi de leac culese-n nopţi cu lună,

Să vindece pe-un ins de-abia zgâriat.

Îmi ung al spadei vârf cu-acea unsoare,

Uşor apoi îl zgârii şi e mort.

REGELE

La treaba asta să ne mai gândim,

Să cumpănim şi mijlocul şi clipa

Prielnice ca să ne-atingem ţinta.

Că greş de-om da şi suntem luaţi la ochi,

Mai bine nici să nu mai fi-ncercat.

De-aceea s-ar cădea la planul nostru

Să adăugăm un altul, ca să poată

Să fie-nlocuit la trebuinţă.

Ia stai. Ia să vedem. Un rămăşag

De mare preţ vom pune pe voi doi;

Da, asta-i:

În focul luptei, când veţi fi-nsetaţi,

— Tu vei zori din răsputeri spre asta —

Şi-o cere de băut, eu voi fi gata

Cu-o cupă anume. E de ajuns o gură,

Şi de-a scăpat de spada-ţi otrăvită,

Noi treaba ne-am făcut-o. Ce se-aude?

(Intră regina.)

Regină scumpă, ce s-a întâmplat?

REGINA

Nenorocire una după alta.

Laertes, sora ta s-a înecat.

LAERTES

S-a înecat? Cum? Unde?

REGINA

E lângă râu o salcie plecată

Ce frunza-i sură-n ape şi-oglindeşte.

Purtând cununi ciudate de urzici,

De margarete şi de gălbinele

Şi floarea roşie căreia păstorii

Îi zic c-un nume de ruşine,

dar Fecioarele sfioase-i spun cervană —

Acolo ea-ncercând să se agaţe,

S-anine ierburile-i împletite

De ramurile plângătoare, o creangă

Vrăjmaşă ruptu-s-a şi dintr-o dată,

Cu-ale ei podoabe câmpeneşti

Cu tot, căzut-a-n râul plin de lacrimi.

Veşmintele-i, umflându-se de ape,

O duseră, o vreme, ca pe-o nimfă.

Cânta-ntre timp frânturi de cântec

Nedându-şi seama de răstrişte, ea,

De parcă se găsea în lumea ei

Născută şi crescută chiar acolo.

Dar asta nu putea să ţină mult.

La urmă, vălurile-i, grele de-apă

Au tras la fund în nămolos mormânt

Pe biata fată, smulsă de la cântu-i

Cel prea duios.

LAERTES

Vai mie, s-a-necat?

REGINA

Da, s-a-necat!

LAERTES

Te plâng destule ape-acum, Ofelia,

Şi lacrimile mele-s de prisos.

Aşa ni-i dat. Şi chiar de ni-i ruşine,

Îşi are firea legile. Mă duc

Să plâng, s-alung din mine slăbiciunea.

Adio, rege. Vorbele-mi de foc

Ar izbucni să pârjolească totul,

De nu le-ar stinge deznădejdea mea.

(Iese.)

REGELE

Să-l urmărim, Gertrudo. Anevoie

Am potolit cumplita lui mânie

Şi teamă mi-i că izbucneşte iar.

De-aceea, să-l urmam.

(Ies.)

ACTUL V

SCENA 1

La Elsinor. Un cimitir. Intră doi gropari cu hârleţe.

ÎNTÂIUL GROPAR

Şi-o să mai aibă ea parte de înmormântare creştinească, dacă şi-a făcut seama singură?

AL DOILEA GROPAR

Păi dacă-ţi spun eu! Aşa că apucă-te de-i sapă groapa. Judecătorul a văzut cum stau lucrurile şi a găsit că trebuie s-o îngroape creştineşte.

ÎNTÂIUL GROPAR

Cum se poate una ca asta? Doar dacă s-a înecat fără să vrea, apărându-şi viaţa.

AL DOILEA GROPAR

Aşa o fi.

ÎNTÂIUL GROPAR

Mai degrabă şi-a făcut seama, altcum nu se poate. Aci stă tot şiretlicul: dacă mă înec de bună voie, s-a întâmplat o faptă. Şi o faptă are trei părţi: adică să înfăptuieşti, să împlineşti, şi să duci la bun sfârşit. Aşa că tragem confuzia că s-a înecat de bună voie.

AL DOILEA GROPAR

Ia ascultă cumetre...

ÎNTÂIUL GROPAR

Stai să vezi! Apa e aici. Bun!... Omu-i acolo? Bun!... Dacă omul merge spre apă şi se îneacă, asta înseamnă, vrând-nevrând, că el singur s-a dus. Bagă la cap! Dar dacă apa vine la el şi-l îneacă, va să zică nu s-a înecat singur. În confuzie, acela nu-i vinovat de moartea sa, nu-şi scurtează viaţa.

AL DOILEA GROPAR

Oare aşa sună legea?

ÎNTÂIUL GROPAR

Păi sigur. Legea judecătorului de construcţie.

AL DOILEA GROPAR

Vrei să ştii cum vine treaba? Dacă n-ar fi fost femeie de neam mare, n-ar fi îngropat-o în pământ sfinţit.

ÎNTÂIUL GROPAR

Că bine zici! Ţi-e mai mare mila să vezi că cei sus-puşi pe lumea asta au mai mult drept să se înece sau să se spânzure decât bieţii creştini de rând. Hai! Dă-mi lopata. Nici nu-i pe lume nobil mai de soi decât grădinarul, muncitorul cu sapa şi groparul. Ei au moştenit meseria lui Adam.

AL DOILEA GROPAR

Şi ce, Adam era boier de neam?

ÎNTÂIUL GROPAR

A fost cel dintâi care a purtat arme ca nobilii.

AL DOILEA GROPAR

Cum asta? Că n-avea arme de loc.

ÎNTÂIUL GROPAR

Ce, eşti păgân? Cum tălmăceşti sfânta scriptură? Scriptura spune că Adam săpa. Dar ce, sapa nu-i o armă? Să te mai întreb ceva; dacă nu eşti în stare să-mi răspunzi la întrebare, spune-o fără înconjur.

AL DOILEA GROPAR

Zi!

ÎNTÂIUL GROPAR

Cine clădeşte mai trainic decât zidarul, dulgherul şi meşterul de corăbii?

AL DOILEA GROPAR

Cel care face spânzurători. Prin clădirea lui se perindă chiriaşii cu miile.

ÎNTÂIUL GROPAR

Pe legea mea, îmi place că eşti deştept. Bună-i spânzurătoarea, dar în ce fel e bună? E bună pentru cei care fac râu. Tu rău faci când spui că spânzurătoarea e mai trainic zidită decât biserica: în confuzie, spânzurătoarea ar fi bună şi pentru tine. Hai, mai caută.

AL DOILEA GROPAR

Cine clădeşte mai trainic ca zidarul, meşterul de corăbii şi dulgherul?

ÎNTÂIUL GROPAR

Dar spune o dată, fără glumă.

AL DOILEA GROPAR

Iaca, acuma spun...

ÎNTÂIUL GROPAR

Ei?

AL DOILEA GROPAR

Zău că nu pot!

(Intră Hamlet şi Horaţiu, care rămân la o parte.)

ÎNTÂIUL GROPAR

Nu-ţi mai frământa creierii de pomană. Că măgarul îndărătnic tot nu-şi schimbă năravul dacă-l baţi. Când ţi-o mai pune cineva întrebarea asta, să-i spui că groparul. Locuinţele pe care le face el ţin până la judecata de apoi. Hai, du-te pân' la cârciumă de adă o cană de rachiu.

(Iese al doilea gropar.)

ÎNTÂIUL GROPAR

(sapa şi cântă)

În tinereţe când iubeam, iubeam,

Ce dulce în braţe strângeam,

Ce vremuri pline de folos,

Când pe toate le întorceam pe dos.

HAMLET

Omul ăsta nu-şi dă seama ce face? Cântă în timp ce sapă un mormânt.

HORAŢIO

Obişnuinţa l-a făcut nepăsător.

HAMLET

Aşa e! Mâna nemuncită e mai simţitoare.

ÎNTÂIUL GROPAR

(cântă)

Dar bătrâneţea cu pas mic

În gheara ei m-a înhăţat

Şi sub pământ m-a îngropat

Ca pe un lucru de nimic.

HAMLET

Hârca aceasta avea şi ea o limbă şi putea cânta. Şi cum o mai dă de-a rostogolul nemernicul cela, de parcă ar fi falca lui Cain, cel care a săvârşit întâiul omor. Şi asta, de care îşi bate joc dobitocul, poate că o fi căpăţâna unui politician; vreunul care era în stare să-l tragă pe sfoară şi pe bunul Dumnezeu.

HORAŢIO

Se prea poate, măria ta.

HAMLET

Sau al vreunui curtean, care se pricepea să zică: „Bine v-am găsit, scumpul meu stăpân! Cum vă mai merge, bunul meu stăpân?" Ar putea fi al seniorului cutare, care lăuda calul seniorului cutare, cu gândul că o să-i fie dăruit. Şi de ce nu?

HORAŢIO

Fără îndoială, măria ta.

HAMLET

Chiar aşa e. Iar acum a luat-o în primire jupânul Vierme, scofâlcită şi lovită peste falcă de sapa unui gropar. Ce adâncă prefacere, dacă am fi noi destul de iscusiţi ca s-o vedem. Oare aceste oseminte nu au preţuit nimic atunci când au fost făcute, dacă ajungi să joci arşice cu ele? Numai la gândul ăsta, ale mele mă dor.

ÎNTÂIUL GROPAR

Sapa şi hârleţul, şi hârleţul,

Şi giulgiul...

O groapă-n cimitir

E de-ajuns pentru-aşa musafir.

(Scoate la iveală o hârcă.)

HAMLET

Încă una! De ce n-ar fi aceasta căpăţâna unui avocat? Unde i-or fi acum vicleşugurile, chiţibuşurile, pricinile, câştigurile, şi toată iscusinţa? Cum de poate îndura ca ticălosul cela mojic să-l pocnească peste scăfârlie cu lopata lui murdară şi nu-l dă în judecată pentru loviri şi răniri? Hm! Fârtatul asta poate că era pe vremuri un mare cumpărător de pământuri, cu zapise, ţidule, amenzi, privilegii şi garanţii. Cu atâta privilegiu s-a ales din toate privilegiile lui: capul lui care nu visa decât pământuri, îi e plin cu pământ. Oare martorii şi răsmartorii lui o să-i poată garanta din toată agonisita lui măcar atât cât ai întinde câteva contracte? Toate actele moşiilor sale ar încăpea cu greu în cutia asta. Şi sigur că nici chiar moştenitorul n-o să aibă parte de mai mult. Hai, ce zici?

HORAŢIO

Nici o iotă mai mult, măria ta.

HAMLET

Oare nu se fac pergamentele din piele de oaie?

HORATIO

Da stăpâne, ca şi din piele de viţel.

HAMLET

Oi şi viţei sunt cei ce-şi pun încrederea în ele. Am să vorbesc cu omul cela. A cui e groapa asta, prietene?

ÎNTÂIUL GROPAR

A mea, domnule.

(cântă)

O groapă-n cimitir

E de-ajuns pentru-ăst musafir.

HAMLET

Adevărat o fi a ta. Doar stai într-însa.

ÎNTÂIUL GROPAR

Dumneata stai deasupra, domnule, aşa că nu e a dumitale. Cât despre mine, chiar dacă nu stau în ea, tot a mea e.

HAMLET

Stai în ea, fiindcă eşti în ea şi zici că e a ta. Doar e pentru morţi nu pentru cei vii. Aşa că minţi!

ÎNTÂIUL GROPAR

Şi minciuna mea e vie, domnule, o să vie înapoi de la mine la dumneata.

HAMLET

Cine-i omul căruia îi sapi groapa?

ÎNTÂIUL GROPAR

Nu-i nici un om.

HAMLET

Atunci, cine-i femeia?

ÎNTÂIUL GROPAR

Nu-i nici o femeie.

HAMLET

Atunci, cine o să fie îngropat într-însa?

ÎNTÂIUL GROPAR

Cineva care a fost femeie, domnule; dar a răposat. Dumnezeu s-o odihnească.

HAMLET

Încăpăţânat mai e hoţomanul! Trebuie să-i vorbeşti ca din carte, altfel te omoară cu glumele lui în doi peri. Doamne, Horaţio, am băgat de seamă de trei ani încoace că vremea noastră s-a făcut atât de subţire, încât ţăranul se ţine în pas cu nobilul de la curte şi-l calcă pe picioare. De câtă vreme eşti gropar?

ÎNTÂIUL GROPAR

Din toate zilele anului. Am început să sap în ziua în care răposatul rege Hamlet l-a învins pe Fortinbras.

HAMLET

Cât e de-atunci?

ÎNTÂIUL GROPAR

Nici atâta lucru nu ştii? Orice nătărău ştie asta. Era în ziua când s-a născut Hamlet cel tânăr, cel care-i nebun şi l-au trimis în Englitera.

HAMLET

Ce spui? Şi de ce l-au trimis în Englitera?

ÎNTÂIUL GROPAR

Ei, fiindcă era nebun; acolo o să-i vină mintea la cap; şi dacă nu-i vine, nu e nici o pagubă.

HAMLET

De ce?

ÎNTÂIUL GROPAR

Acolo n-o să se bage de seamă, fiindcă pe-acolo oamenii sunt tot aşa de nebuni ca el.

HAMLET

Şi cum de-a înnebunit?

ÎNTÂIUL GROPAR

Se zice că într-un chip foarte ciudat.

HAMLET

Cum anume?

ÎNTÂIUL GROPAR

Păi... pierzându-şi minţile.

HAMLET

Dar de unde i-a venit nebunia?

ÎNTÂIUL GROPAR

De unde să-i vie? De aici, din Danemarca. Am fost aci gropar, ca om în toată firea şi ca băiat tânăr, vreme de treizeci de ani.

HAMLET

Cât timp zace un om în pământ, până ce putrezeşte?

ÎNTÂIUL GROPAR

De! Când nu e gata putrezit înainte de moarte — că vedem în zilele noastre multe mortăciuni descărnate care abia de mai ţin până le bagi în pământ — apoi trebuie să ţină vrea opt, nouă ani. Un tăbăcar ţine nouă ani.

HAMLET

De ce el mai mult decât altul?

ÎNTÂIUL GROPAR

Apăi, domnule, pielea îi e aşa de argăsită de meseria lui, că nu primeşte apa multă vreme. Şi apa e prăpădul cel mai grozav pentru păcatele astea de hoituri. Uite o căpăţână! Căpăţâna aceasta a stat în pământ douăzeci şi trei de ani.

HAMLET

A cui era?

ÎNTÂIUL GROPAR

A unui smintit de fecior de lele. A cui crezi?

HAMLET

Habar n-am.

ÎNTÂIUL GROPAR

Mânca-l-ar ciuma de zănatec! O dată mi-a turnat în cap o sticlă de vin de Rin. Hârca asta, domnule, e a lui Yorick, măscăriciul regelui.

HAMLET

Asta?

ÎNTÂIUL GROPAR

Chiar asta!

HAMLET

Dă-o încoace! (Ia hârca în mână.) Vai, bietul Yorick! L-am cunoscut, Horaţio. Era un om plin de haz şi de o minunată fantezie. De mii de ori m-a dus în cârcă şi acum cât mi se îngrozeşte mintea! Îmi vine rău. Aci se deschideau buzele, pe care le-am sărutat de atâtea ori. Unde-ţi sunt poznele? Tumbele? Cântecele? Sclipirile acelea de veselie, care stârneau hohote la masă? N-a mai rămas nici una, ca să-şi râdă de strâmbătura ta de-acum? Stai cu fălcile încleştate? Du-te până în iatacul frumoasei doamne şi spune-i că, chiar de i-ar fi sulimanul de un deget de gros, tot aci o să ajungă. Fă-o să râdă de gluma asta bună. Dar, te rog, Horaţio, spune-mi un lucru.

HORAŢIO

Ce anume, măria-ta?

HAMLET

Crezi oare că Alexandru arăta îa fel în pământ?

HORAŢIO

Întocmai.

HAMLET

Şi tot aşa mirosea? Puah!

(Pune jos tidva.)

HORAŢIO

Tot aşa, stăpâne.

HAMLET

La ce josnice întrebuinţări putem coborî, Horaţio! Şi de ce n-am putea să căutăm cu închipuirea urma nobilei ţărâne a lui Alexandru, până ce o găsim astupând o vrană de butoi?

HORAŢIO

Ar însemna să priveşti lucrurile într-un chip prea neobişnuit.

HAMLET

Nicidecum, pe legea mea. Poţi urmări asta, cu gândul plin de sfială şi ţinând seama de ceea ce pare cu putinţă. Cam în felul acesta: Alexandru a murit, Alexandru a fost îngropat, Alexandru s-a prefăcut în ţărână. Ţărâna e pământ. Din pământ facem lut. Şi cu lutul acesta în care s-a preschimbat el, de ce n-ar putea cineva să astupe un butoi cu bere?

Cezarul mort şi-ajuns niţel pământ

Azi umple-o bortă şi-apără de vânt.

Ăst pumn de lut, mai ieri a lumii fală,

Cu viscolul se luptă-n tencuială!

Dar sst! La o parte: vine regele.

(Intră o procesiune de preoţi. Trupul Ofeliei purtat în sicriu deschis, urmat de Laertes şi de bocitoare. Regele, regina, suita lor etc.)

HAMLET

Regina, curtea. Cine-i dus la groapă

Şi c-un tipic atât de mult trunchiat?

Pesemne răposatul şi-a pus singur,

Cu mâna deznădejdii, capăt vieţii,

Era un om de seamă. Să ne-ascundem,

Şi să vedem.

(Hamlet şi Horaţio se ascund.)

LAERTES

Ce rugăciuni urmează?

HAMLET

E Laertes. Un foarte vrednic tânăr. Să vedem.

LAERTES

Ce rugăciuni urmează?

ÎNTÂIUL GROPAR

I s-a slujit atât cât s-a putut

Căci moartea ei a dat de bănuit,

Şi dacă n-ar fi fost porunca-naltă

Ce-a-nfrânt canonul cel bisericesc,

În groapă nesfinţită-ar fi fost pusă

S-aştepte pân' la trâmbiţa de-apoi.

În loc de milostive rugăciuni,

Pietriş, tăciuni şi cremeni ar fi fost

Asupră-i aruncate. Iată însă

Că feciorelnicele-i cununii

I-au fost îngăduite şi tot astfel

Podoabele-i de fată şi-nsoţirea

Cu clopote la locul cel de veci.

LAERTES

Atât şi alt nimic?

ÎNTÂIUL PREOT

Atâta tot.

Ar fi să pângărim sfinţita slujbă

A morţilor, de i-am cânta prohodul

Ca celor duşi cu sufletu-mpăcat.

LAERTES

Culcaţi-mi-o-n pământ dacă-i aşa

Şi din frumosu-i trup neprihănit

Să crească viorele. Află-acum,

Tu, preot nemilos, ca sora mea

Un înger fi-va-n cer când ai să urli

Tu-n iad.

HAMLET

Cum, e chiar Ofelia?

REGINA

(punându-i flori)

Plăpânde flori pentru plăpânda floare:

Rămâi cu bine. Am nădăjduit

Să fii a lui Hamlet al meu soţie.

Credeam s-aştern cu flori un pat de nuntă,

Iar nu mormântul tău, fecioară blândă.

LAERTES

Năpastă întreită să se-abată

De zeci de ori pe blestematul cap

A cărui faptă ucigaşă-a scos

Din minţi gândirea ta cea cumpătată!

O clipă încă, n-aruncaţi pământ

Asupră-i. S-o mai ţin o dată-n braţe.

(Sare-n groapă.)

Acum zvârliţi pe mort şi viu ţărână,

Din şesu-acest un munte să-nălţaţi

Mai sus ca Pelionul sau cerescul

Şi-albastrul vârf al muntelui Olimp.

HAMLET

(înaintând)

Dar cine-i cel ce-n marea lui durere

Se vaită în ouvinte-atât de-umflate,

Cel care-amestecă-n jelania lui

Chiar stelele pribege şi le-opreşte

Ca să-l asculte buimăcite? Iată,

Sunt eu, Hamlet al Danemarcii.

(Sare în mormânt.)

LAERTES

Dracul

Să-ţi ieie sufletul.

(Se încaieră cu el)

HAMLET

Ce strâmb te rogi.

Ia-ţi mâna, rogu-te, din gâtul meu,

Că făr-a fi aprins, nici mânios,

Ceva e-n mine totuşi de primejdie,

Şi-ai fi cuminte dacă ţi-ar fi teamă.

Jos mâna.

REGELE

Despărţiţi-i.

REGINA

O, Hamlet...

TOŢI

Dar, domnilor...

HORAŢIO

Fii liniştit, stăpâne!

(Îi despart. Hamlet şi Laertes ies din groapă.)

HAMLET

Mă voi lupta cu el pentru acest lucru

Cât timp din pleoape-am să mai pot clipi.

REGINA

Să lupţi, dar pentru ce?

HAMLET

Eu o iubeam

Pe Ofelia. Chiar zece mii de fraţi

Şi n-ar iubi-o atât ca mine

Ce-ai fi tu-n stare-a face pentru ea?

REGELE

E, vai, nebun!

REGINA

Pe Dumnezeu, lăsaţi-l!

HAMLET

La naiba, spune-mi ce-ai de gând să faci?

Să plângi, să lupţi, să te sfâşii? Faci post?

Sau bei oţet? înghiţi un crocodil?

Şi eu! Sau vii să gemi? Sau să mă-nfrunţi

Sărind în groapa-i? Fii-ngropat de viu

Cu ea cu tot: voi fi şi eu! Şi dacă

Îndrugi de munţi, lasă-i să îşi prăvale

Asupră-ne pogoane-ntregi, să-şi ardă

Mormanu nostru piscu-n soare, 'ncât

Pe lângă el, nu neg să pară Ossa,

Iar dacă zbieri, am să răcnesc şi eu!

REGINA

Aceasta e curată nebunie.

Aşa-l apucă şi-l frământ-o vreme,

Şi-apoi mai blând decât o porumbiţă

Când puii ei de aur ies din ou,

Reintră-n mohorâta lui tăcere.

HAMLET

Ascultă, domnul meu, pe ce temei

Te porţi cu mine-aşa? Eu te-am iubit

Întotdeauna — ce folos — când Hercul

El însuşi n-ar putea nimic: pisica

Tot miorlăie, iar câinele tot muşcă.

(Iese.)

REGELE

Fii bun, te rog, Horaţio, însoţeşte-I.

(Horaţio iese.)

Laertes, ai răbdare. Nu uita

Şi crede-n cele hotărâte-azi-noapte,

Grăbi-voi totul către-un bun sfârşit,

Gertrudă dragă-ai grijă de-al tău fiu.

Pe acest mormânt se cade să-nălţăm

Un falnic monument spre pomenire.

Curând ne sună ceasul de odihnă;

Dar pân-atunci, răbdare şi veghere,

(Ies amândoi.)

SCENA 2

(O sală în castel. Intră Hamlet şi Horaţio.)

HAMLET

Destul cu asta. Trecem la cealaltă.

Ţii minte-mprejurarea?

HORAŢIO

Da, stăpâne.

HAMLET

În mine se dădea un fel de luptă

Ce somnul mi-alunga.

Mă frământam

Ca răzvrătiţii-n lanţurile lor,

În chip pripit — şi fie lăudată

Pripeala mea, că uneori, ia seama,

Nesocotinţa ne slujeşte bine

Atunci când socotelile dau greş,

Şi-ar trebui de-aicea să-nţelegem

Că soarta ni-i de Dumnezeu croită,

Oricât ne-am strădui s-o peticim...

HORAŢIO

Nu-ncape îndoială.

HAMLET

Sării din pat

Înfăşurat în manta-mi şi prin beznă

Pe dibuite-i caut, îi găsesc,

Înşfac pachetul şi-n sfârşit mă-ntorc

La locul meu. Mi-am îngăduit.

Căci temerile m-au făcut să uit

De buna-cuviinţă, — am rupt pecetea

Cumplitei lor solii. Şi-n ea găsit-am

— Horaţio, vai, regească mişelie —

Poruncă straşnică şi împănată

Cu fel de fel de argumente despre

A Engliterii şi a Danemarcii

Prosperitate, iar pe seama mea

Atâtea sperietori şi scârnăvii,

Încât fără o clipă de zăbavă

Nu, nici măcar pentru-ascuţit securea —

Să mi se taie capul.

HORAŢIO

Cu putinţă-i!

HAMLET

Porunca iat-o. Când ai timp, citeşte-o.

Dar vrei acum să ştii ce-am mai făcut?

Cuprins într-o reţea de mârşavii

Pe care nici n-o bănuiam, când ei

Se şi puseseră pe lucru, eu

M-aşez şi ticluiesc un nou răvaş

Şi-l scriu frumos. Pe vremuri socoteam,

Ca orice om de stat, că-i de ruşine

Să scrii frumos, şi deci m-am străduit

Să uit ce-am învăţat — dar, domnul meu,

Am tras, acum, din asta mari foloase.

Nu vrei să ştii cuprinsul celor scrise?

HORAŢIO

Stăpâne-ascult.

HAMLET

O cerere fierbinte

A regelui, cum că, „de vreme ce"

Englezu-i este tributar supus;

„De vreme ce" iubirea care leagă

Menită-i a-nflori; „de vreme ce"

Sub spicele-mpletite ale păcii

Unirea lor sortită-i veşniciei,

Şi câte altele „de vreme ce"

De mare-nsemnătate, e ţinut

De-ndată ce-a văzut şi a citit

Acest cuprins, la moarte să-i trimită

Pe-aducătorii lui, fară-ntrebare

Şi nici răgaz de a se spovedi.

HORAŢIO

Şi ce pecete pus-ai?

HAMLET

Cerul, iată

Mi-a fost din nou prielnic. Am în pungă

Sigiliul tatei, după care-a fost

Turnată şi pecetea Danemarcei,

Îndoi scrisoarea-asemeni celeilalte,

Semnez, pecetluiesc, o pun la loc,

Şi nimeni n-a băgat de seamă pruncul

C-a fost schimbat. A doua zi s-a dat

Pe mare, lupta. Ce-a urmat, ştii tot.

HORAŢIO

Deci Guildenstern şi Rosencrantz... s-au dus!

HAMLET

Ei, frate, au cerşit această slujbă;

Nu-i am pe suflet. Ce-au căutat, găsit-au.

E vai de-un om mărunt prins între două

Cumplite săbii ale-unor vrăjmaşi

Puternici.

HORAŢIO

Dar, ce fel de rege-i ăsta?

HAMLET

Nu crezi că sunt dator să pedepsesc

Cu braţul meu pe cel ce-a omorât

Pe regele-mi şi-a pângărit pe mama,

Pe cel ce-a stat între nădejdea mea

Şi tron, şi-a-ntins o cursă vieţii mele

Cu-atâta viclenie — nu-i drept oare?

Şi n-aş fi bun de-osânda cea de veci

Să las un vierme de-ăsta-n trupul meu

Să roadă mai departe?

HORAŢIO

Curând el va afla din Englitera

Deznodământu-acestei întâmplări.

HAMLET

Curând va şti: răstimpul însă-al meu, e,

Şi-o viaţă de-om se curmă cât zici „unu".

Horaţio, însă-mi pare rău c-am fost

Nestăpânit în faţa lui Laertes;

În propriul meu chin eu văd icoana

Durerii lui; cerca-voi să-l îmbun,

Dar, singur, plânsul lui plin de-nfruntare

M-a scos din minţi. Tăcere. Cine vine?

(Intră Osric.)

OSRIC

Fii binevenită înălţimea ta întoarsă în Danemarca.

HAMLET

Smerite mulţumiri, domnul meu. Îl cunoşti pe ţânţarul ăsta?

HORAŢIO

Nu, bunul meu stăpân.

HAMLET

Ferice de tine; e păcat să-l cunoşti. Are moşii multe şi foarte mănoase: o vită ajunsă stăpână peste viţei, vălăul lui e la masa regelui. E un filfizon; dar cum îţi spun, e stăpân peste mari întinderi de noroaie.

OSRIC

Scumpul meu stăpân, dacă înălţimea ta îmi dă răgaz, îi voi împărtăşi ceva din partea măriei sale.

HAMLET

Am să ascult, domnul meu, cu toată agerimea minţii mele. Pune pălăria la locul ei, e făcută pentru cap.

OSRIC

Mulţumesc înălţimii tale dar e foarte cald.

HAMLET

Nu, crede-mă, e foarte frig. Vântul bate de la miazănoapte.

OSRIC

Adevărat, stăpâne, e cam frig.

HAMLET

Şi totuşi, mi se pare că e zăpuşeală şi cald, sau poate firea mea...

OSRIC

Din cale-afară, stăpâne; este mare zăpuşeală, de... parcă nici nu ştiu cum să spun. Dar, stăpâne, măria-sa m-a trimis să te înştiinţez că a pus o prinsoare mare pe capul înălţimii tale: iată despre ce e vorba...

(Hamlet îl pofteşte să-şi pună pălăria.)

HAMLET

Te rog din suflet, nu uita...

OSRIC

Nu, pe legea mea; mă simt mai bine aşa, pe legea mea! Înălţimea ta, Laertes a sosit de curând aici la curte. Crede-mă, un gentilom absolut, plin de cele mai distinse detalii, foarte delicat în societate, şi de mare exterior; într-adevăr, ca să vorbesc în mod sensibil despre el, e manualul şi harta nobleţei, şi vezi în el compendiul a ceea ce în mod parţial ar trebui să arate un gentilom.

HAMLET

Domnul meu, circumscrierea lui nu suferă nici o lacună de la dumneata; deşi ştiu că disociindu-l exhaustiv, am tulbura matematica memoriei; şi chiar dac-am face doar o schiţă, atât e de veloce. Dar în veridicitatea elogiului, îl socotesc un suflet de mare esenţă; în concocţiunea lui e de asemenea preţ şi raritate, încât ca să-l formulăm adecvat, unicul semn al său îi e oglinda; şi oricine i-ar călca pe urme doar umbra.

OSRIC

Înălţimea voastră vorbeşte de el deosebit de fără greş.

HAMLET

Dar semnificaţia, domnul meu? De ce să învăluim pe acest gentilom în răsuflarea noastră atât de grosolană?

OSRIC

Stăpâne?

HORAŢIO

Nu e oare cu putinţă să ne înţelegem într-altă limbă? Încearcă, zău, domnul meu!

HAMLET

Ce rost are menţionarea acestui gentilom?

OSRIC

A lui Laertes?

HORAŢIO

I s-a şi golit punga; toate vorbele aurite şi le-a cheltuit.

HAMLET

A lui, domnul meu.

OSRIC

Ştiu că nu ignoraţi...

HAMLET

Aş vrea sa ştii; la drept vorbind, da:ă ai şti, nu prea mi-ar folosi la ceva. Ei, domnul meu?

OSRIC

Nu ignoraţi eminenţa lui Laertes în...

HAMLET

Nu îndrăznesc să mărturisesc acest lucru, de teamă că m-aş lua cu el la întrecere. Dar ca să cunoşti bine un om, înseamnă că te ştii pe tine însuţi.

OSRIC

Vreau să spun că e eminent în mânuitul armelor. Din imputaţia ce i-au făcut, reiese că măiestria lui în această privinţă e fără pereche.

HAMLET

Ce armă mânuieşte?

OSRIC

Spada şi pumnalul.

HAMLET

Atunci sunt două; dar fie... Mai departe?

OSRIC

Stăpâne, regele a pus rămăşag şase cai din Barbaria, împotriva cărora Laertes a pus, după cum am aflat, şase spade şi pumnale franceze cu tot ce le însoţeşte, adică: cingători, agăţători şi celelalte. Trei dintre afeturi sunt într-adevăr de o bogată fantezie, în totul demne de mânerele lor, afeturi pline de gingăşie şi de o concepţie cât se poate de originală.

HAMLET

Ce numeşti domnia ta afeturi?

HORAŢIO

Ştiam eu că o să fie nevoie să recurgeţi la note marginale, ca să înţelegi textul, şi iată că aşa s-a şi întâmplat.

OSRIC

Afeturile, stăpâne sunt agăţătorile.

HAMLET

Cuvântul ar fi mai înrudit cu faptul, dacă am purta la şold un tun. Până atunci, îmi place mai mult „agăţători". Dar, mai departe! Şase cai de Barbaria, împotriva a şase spade franceze cu tot ce le însoţeşte şi trei afeturi de o originalitate bine concepută. Iată rămăşagul francezului faţă de cel danez. Şi pentru ce oare au fost „impuse", cum zici domnia-ta, toate acestea?

OSRIC

Stăpâne, regele a pus rămăşag că într-o duzină de asalturi între înălţimea ta şi Laertes, el nu te va întrece decât cu trei lovituri. Iar el s-a prins pe nouă lovituri din douăsprezece şi e gata să se înfăţişeze la o întrecere, dacă înălţimea voastră binevoieşte a-i răspunde.

HAMLET

Şi dacă răspund nu?

OSRIC

Vream să zic, stăpâne, a răspunde cu persoana înălţimii tale în această întrecere.

HAMLET

Domnul meu, eu am să mă plimb acum prin sala asta; cu voia măriei sale, e ceasul meu de odihnă; să se aducă floretele, şi dacă acel gentilom se învoieşte şi regele îşi ţine rămăşagul, am să-l câştig, de-mi va fi cu putinţă; iar de nu, am să mă aleg doar cu ruşinea şi cu loviturile date înainte.

OSRIC

Să transfer răspunsul acesta întocmai?

HAMLET

Întocmai, domnul meu; şi cu toate înfloriturile cerute de firea dumitale.

OSRIC

Mă recomand înălţimei tale cu tot devotamentul.

(Iese)

HAMLET

Şi eu, şi eu, domniei tale. Bine face că se recomandă singur. Nu s-ar găsi nimeni altul care s-o facă.

HORAŢIO

Guguştiucul acesta fuge cu găoacea oului pe cap.

HAMLET

Ăsta făcea temenele şi sfârcului înainte de a suge. Şi el şi mulţi alţii de o seamă cu el — cu care văd că se împăunează veacul nostru decăzut — prind doar tonul modei şi spoiala obiceiurilor de lume: un fel de spumă uşoară, care-i poartă de colo până colo, ciugulind părerile cele mai zvânturate. Dar e de ajuns să sufli asupra lor şi băşicile de spumă se sparg.

(Intră un curtean)

CURTEANUL

Stăpâne, măria-sa ţi-a trimis salutul său prin tânărul Osric, care i-a adus răspunsul că-l aştepţi în această sală. Doreşte să afle dacă ţi-e voia să te iei acum la întrecere cu Laertes, sau dacă vrei o amânare.

HAMLET

Sunt nestrămutat în hotărârea mea: ea urmează bunul plac al regelui; dacă e gata, sunt şi eu, acum sau oricând altă dată, numai să-mi fie tot de la îndemână.

CURTEANUL

Regele şi regina cu toată curtea se îndreaptă încoace.

HAMLET

Într-un ceas bun!

CURTEANUL

Regina doreşte să-i spui câteva vorbe prietenoase lui Laertes, înainte de-a începe asaltul.

HAMLET

Îmi dă povaţă bună.

HORAŢIO

Ai să pierzi prinsoarea asta, stăpâne.

HAMLET

Nu prea cred. De când a plecat el în Franţa, m-am pregătit întruna. Am să câştig cu punctele care mi s-au dat înainte. Dar nici nu-ţi închipui ce ciudat mă simt pe-aci pe la inimă. Dar nu-i nimic.

HORAŢIO

Cum să nu, scumpul meu stăpân.

HAMLET

E o prostie. Totuşi e un fel de presimţire, de care s-ar tulbura poate o femeie.

HORAŢIO

Dacă mintea ta e împotrivă, ascult-o. Am să le ies înainte când vin încoace şi am să le spun că nu eşti gata.

HAMLET

Ba de loc. Sfidez prevestirile. Nu moare nici măcar o vrabie fără ştirea Proniei. Dacă mi-a sunat ceasul acum, n-o să-mi sune altă dată, şi dacă n-o fi să fie altă dată, trebuie să fie acum; acum sau mai târziu, tot o să sune o dată. Totul e să fii gata. De vreme ce nu-ţi mai dai seama de cele ce laşii după tine, ce-ţi pasă dacă pleci mai curând? Fie ce-o fi.

(Intră regele, regina, Laertes, seniori, Osric, şi slujitorii cu spade etc.)

REGELE

Te-apropie, Hamlet, şi-această mână

Primeşte-o de la mine-n mâna ta.

(Regele pune mâna lui Laertes în mâna lui Hamlet.)

HAMLET

Iertare, domnul meu, că te-am jignit;

Dar iartă-mă cum iartă-un gentilom.

Toţi cei de faţă ştiu

Şi-ai auzit fără-ndoială

Că sunt lovit de-o rătăcire grea.

Ce-am făcut

Şi ţi-a trezit brutal onoarea, firea,

N-a fost, o spun deschis, decât sminteală.

Hamlet jignit-a oare pe Laertes?

El? Niciodată. Dacă, scos din minţi,

Atunci când nu mai este el, Hamlet

Jigneşte pe Laert, nu el jigneşte.

Hamlet reneagă. Cine-i deci de vină?

Sminteala lui. Şi dacă este-aşa,

Hamlet e dintre cei jigniţi, sărmanul,

Căci nebunia e vrăjmaşul lui.

De faţă, domnul meu, cu toată curtea

Mă lepăd de-orice rea precugetare,

Şi-n gândul tău mărinimos, mă iartă

Că fără voie mi-am ucis un frate

Zvârlind săgeata pe deasupra casei.

LAERTES

Mi-e sufletu-mpăcat. El mă-ndemna

La răzbunare. Cât priveşte cinstea,

Mă ţin deoparte, nu vreau împăcare,

Şi-aştept ca meşteri vechi şi respectaţi

Să-mi spună dacă fost-au şi-n trecut

Asemenea-mpăcări — ca să-mi păstrez

Un nume nepătat. Dar până-atunci

Primesc şi cred în dragostea pe care

Mi-o-mbii acum şi n-o dispreţuiesc.

HAMLET

Primesc cu drag şi voi lupta cu cinste

În acest asalt frăţesc. Să mi se dea

O spadă. Gata.

LAERTES

Da, şi mie una.

HAMLET

Voi fi unealta biruinţii tale, Laert.

Pe lângă neştiinţa mea,

Îndemânarea ta va străluci

Ca steaua-n beznă, cu atât mai viu..

LAERTES

Stăpâne, râzi de mine!

HAMLET

Nu, ţi-o jur.

REGELE

Osric, dă spadele.

Nepoate Hamlet,

Cunoşti prinsoarea?

HAMLET

Foarte bine, sire;

Ai părtinit în joc pe cel mai slab.

REGELE

N-am teamă. V-am văzut. Laert fiind

Şi mai maestru, ţi-am dat înainte.

LAERTES

Aceasta-i mult prea grea.

Să văd şi alta.

HAMLET

Îmi place asta. Sunt la fel de lungi?

OSRIC

Da, bunul meu stăpân.

REGELE

Pe masă puneţi cupele cu vin.

Şi dacă la întâia lovitură,

Sau la a doua, Hamlet îl atinge

Sau de-o răspunde bine la a treia,

Să tragă toate gurile de foc.

Iar regele va bea în sănătatea-i

Şi-n cupă un mărgăritar va pune

Mai scump decât acela din coroana

Purtată-n şir de patru regi danezi.

Voi daţi-mi cupele. Vorbească toba

Trompetelor, trompeta către tunuri:

Şi tunurile către cer şi cerul

Pământului, că regele acum

Bea-n cinstea lui Hamlet.

Începeţi lupta,

Iar voi, judecători, luaţi bine seama.

HAMLET

Să-ncepem, domnul meu.

LAERTES

Stăpâne-ncepem!

HAMLET

O dată!

LAERTES

Nu!

HAMLET

Ce spun arbitrii?

OSRIC

Atins. E ne'ndoios atins.

LAERTES

Să-ncepem iar.

REGELE

Staţi. Daţi-mi de băut.

Hamlet, al tău e

Acest mărgăritar. Fii sănătos!

(Sună trâmbiţele. Salve de artilerie afară.)

Să-i daţi o cupă.

HAMLET

Pune-mi-o deoparte;

Întâi să isprăvim.

(Se luptă.)

Atins din nou. Ce zici?

LAERTES

Atins. E drept, am fost atins.

REGELE

Câştigă fiul nostru.

REGINA

Şi-i gras.

Năframa mea-i aici.

Tu ia-o, Hamlet, şi şterge-ţi tâmplele.

Regina închină pentru biruinţa ta.

HAMLET

O, bună doamnă!

REGELE

Nu bea, nu, Gertrudo!

REGINA

Cu voia ta, stăpâne, vreau să beau. (Bea.)

REGELE

(aparte) E cupa cu venin. E prea târziu.

HAMLET

O clipă, doamnă. Nu cutez să beau.

REGINA

Dar vino să-ţi şterg faţa.

LAERTES

Sire-acum îl voi lovi.

REGELE

Nu cred.

LAERTES

Şi totuşi parcă-i

Ceva-mpotriva cugetului meu.

HAMLET

Laertes, hai, e pentru-a treia oară,

Dar luptă-te, te rog, din răsputeri:

Te porţi, mă tem, de parc-aş fi copil.

LAERTES

Aşa-ţi par? Hai!

(Se luptă.)

OSRIC Nimic, de nici o parte.

LAERTES

Acum, ia seama!

(Laertes răneşte pe Hamlet. În încăierare îşi schimbă spadele şi Hamlet răneşte pe Laertes.)

REGELE

Opriţi-i! Se-ntărâtă.

HAMLET

A nu! Să începem iar.

(Regina cade.)

OSRIC

I-e rău reginei!

HORAŢIO

Sunt plini de sânge. Cum îţi e, stăpâne?

OSRIC

Laertes, cum te simţi?

LAERTES

Precum sitarul prins în lanţul său,

Ucis de drept, prin chiar trădarea mea.

HAMLET

Dar ce e cu regina?

REGELE

A leşinat

Văzându-i plini de sânge pe-amândoi.

REGINA

O, nu! e cupa, dragul meu Hamlet,

E cupa, cupa... fost-am otrăvită.

(Moare.)

HAMLET

O, ce ticăloşie! — 'Nchideţi poarta!

Trădare.

(Laertes cade.)

Unde e trădarea?

LAERTES

Aicea e, Hamlet, Hamlet, eşti mort;

Nu-i leac pe lume-n stare să te scape,

Şi viaţă n-ai mai mult de-un sfert de ceas.

În mâna ta-i unealta trădătoare

Cu vârful slobod şi-n venin muiată.

Ticăloşia-ntorsu-s-a-mpotriva-mi

Şi zac aci, dar n-am să mă mai scol,

Iar mama ta, şi ea e otrăvită,

Ah, nu mai pot... regele e de vină...

HAMLET

Şi vârfu-i otrăvit! Atunci, la lucru, otravă!

(Îl străpunge pe rege.)

TOŢI

Trădare! Trădare!

REGELE

Săriţi, prieteni! Nu-s decât rănit.

HAMLET

Danez tu, incestuos şi ucigaş

Şi blestemat, bea din fiertura asta.

Vezi, nu e-n ea mărgăritarul tău?

Te du pe urma mamei!

(Regele moare.)

LAERTES

E o dreaptă

Răsplată. Căci i-ai dat să bea otrava

Pe care-a pregătit-o însuşi el.

Noi, unul altuia să ne iertăm,

O, vrednicule Hamlet. Moartea mea,

Şi-a tatei să nu cadă-asupra ta,

Şi nici a ta, asupră-mi.

HAMLET

Te izbăvească cerul. Te urmez.

Eu mor, Horaţio. Tu, rămâi cu bine,

Nefericită doamnă. Voi, ce-n tremur,

Palizi priviţi l-acest prăpăd, muţi martori;

Ai celor petrecute, de-aş avea

Doar vreme — aspra moarte însă este

Un temnicer ce nu ştie s-aştepte —

V-aş spune... las' să fie-aşa; eu mor,

Horaţio, tu trăieşti... fi-mi mie martor

Şi vieţii mele, spre-a mă-ndreptaţi

În faţa celor ce s-ar îndoi.

HORAŢIO

Nu crede asta niciodată, sunt

Mai mult un vechi roman decât danez:

Mai e ceva pe fund.

HAMLET

Bărbat eşti oare?

Dă-mi cupa. Las-o. Jur, o voi avea!

Horaţio, dragul meu, ce nume veşted

Las după mine, câtă vreme totul

Rămâne-o taină. Dacă m-ai purtat

Vreodată-n a ta inimă, atunci

Te mai lipseşte-un timp de fericire

Şi-n lumea asta hâdă tu mai poartă-ţi

Durerea, ca să-i spui povestea mea.

(Se aud un marş militar şi salve.)

Dar ce-i această larmă de război?

HORAŢIO

E Fortinbras cel tânar, care dă,

Întors cu biruinţa din Polonia,

Salut războinic solilor englezi.

HAMLET

Horaţio, mor. Năpraznica otravă

Gândirea-mi covârşeşte. Nu mai pot

Trăi s-aud din Englitera veşti.

Dar Fortinbras, vă spun, va fi alesul,

Şi glasul meu ce moare-i pentru el;

Aşa să-i spui, şi cam ce a dus

La aceste întâmplări. Restu-i tăcere.

(Moare.)

HORAŢIO

O mare inimă se frânge-acum.

O, noapte bună, blânde prinţ. Să cânte

Un stol de îngeri spre odihna ta.

Dar ce bat tobele tot mai aproape?

(Intră Fortinbras şi solii englezi, cu tobe, steaguri şi suită.)

FORTINBRAS

Vrem să vedem ce-a fost.

HORAŢIO

Ce-ai vrea să vezi?

O jale-adâncă, sau cumplită groază?

Te-opreşte-atunci şi nu mai căuta.

FORTINBRAS

Grămada asta strigă a măcel.

Trufaşă moarte, ce ospăţ găteşti

În veşnicu-ţi celar, de-ai doborât

Atâţia principi, cu o lovitură

Atât de sângeroasă, la pământ?

SOLUL

Priveliştea-i de spaimă. Prea târziu

Sosim cu veştile din Englitera,

Şi-urechea celui ce-ar fi vrut s-audă

E surdă-acum la ştirea că porunca-i

A fost adusă la îndeplinire.

Că Guildenstern şi Rosencrantz sunt morţi.

Dar cine să ne mulţumească?

HORAŢIO

El, cel de-aici, chiar viaţă de-ar avea

Să-ţi poată mulţumi, el niciodată

N-a dat poruncă pentru moartea lor.

Dar fiindc-aţi nimerit aci în toiul

Acestei sângeroase întâmplări,

Voi cei sosiţi din Anglia, voi din

Războiul cu Polonia, daţi poruncă

Să fie aşezate-aceste leşuri

Pe-un catafalc înalt, în văzul lumii.

Iar pentru cei ce nu cunosc povestea,

Lăsaţi-mă să spun cum s-a-ntâmplat.

Veţi auzi de fapte sângeroase

Şi scârnave şi nefireşti, de-omoruri

Nevrute şi de strâmbe judecăţi,

De inşi ucişi prin vicleşug şi silnic,

Şi-n tot acest sfârşit, de-o cursă-n care

Căzut-au înşiri cei ce au întins-o.

Aceste toate pot să le destănui

Cu-adevărat.

FORTINBRAS

Să-l ascultăm îndată,

Şi pe cei mari să-i adunăm s-asculte —

Iar eu salut norocu-mi cu mâhnire;

Am drepturi vechi pe-acest regat, pe care

Prilejul mă-nlesneşte să le cer.

HORAŢIO

Şi eu, aici, am de vorbit din parte-i,

Iar glasul lui va cântări mai greu.

Dar astea toate-acum să le-ncheiem,

Cât minţile sunt încă răvăşite,

Ca nu cumva greşeli sau uneltiri

Să se întâmple.

FORTINBRAS

Patru căpitani

Să-l poarte pe Hamlet ca pe-un ostaş

Pe catafalc. El ar fi fost, sunt sigur,

Un rege mare dac-ar fi domnit;

În calea lui, războinice saluturi

Şi muzicile ostăşeşti să cânte

Spre-a lui cinstire. Luaţi morţii.

Potrivite-n bătălii,

Privelişti de-astea nu-şi au rostu-aci.

Să mergem; comandaţi foc.

(Marş funebru. Ies toţi, luând trupurile. Se aud salve de artilerie.)

Table of Contents

Început

Hamlet

Horațio

Toți

Bărbat eşti oare?