Table of Contents

Title page

William Shakespeare

Furtuna

ACTUL I

MIRANDA

PROSPERO

PROSPERO

GONZALO

ALONSO

ALONSO

ANTONIO

CALIBAN

STEPHANO

ALONSO

GONZALO

ALONSO

William Shakespeare

Furtuna

ACTUL I

SCENA l

Furtună. Tună şi fulgeră. Se vede puntea de mijloc a unei corăbii bătute de talazurile mării. Intră căpitanul şi şeful echipajului

CĂPITANUL

(de pe puntea de la pupa)

Şefule!

ŞEFUL

(de pe puntea de mijloc)

Iată-mă, căpitane: cum merge?

CĂPITANUL

Bine. Stai de vorbă cu mateloţii. Dă-i zor, altminteri ne ducem la fund. Hai, repede, repede!

(Se întoarce la cârmă.) (Se aude fluierul căpitanului. Intră mateloţii.)

ŞEFUL

Curaj, băieţi, curaj! Daţi-i zor, scumpilor! Hai, iute, iute, strângeţi velele. Luaţi aminte la fluierul căpitanului... Suflă, vântule, până nu mai poţi — numai lasă-ne loc de manevrat!

(Intră Alonso, Sebastian, Antonio, Ferdinand, Gonzalo şi alţii.)

ALONSO

Vrednice şef de echipaj, ai grijă. Unde-i căpitanul? Cheamă toţi oamenii.

ŞEFUL

V-aş ruga să coborâţi.

ANTONIO

Unde-i căpitanul, şefule?

ŞEFUL

Nu-l auziţi? Ne încurcaţi. Mai bine-aţi sta în cabine, decât să daţi ajutor furtunii.

GONZALO

Fii calm, amice, fii calm.

ŞEFUL

Când o fi şi marea... Plecaţi de-aici! Talazurile astea nu se sinchisesc nici măcar de rege. Întoarceţi-vă în cabine. Linişte! Nu ne stânjeniţi!

GONZALO

Ia-o mai încet şi nu uita pe cine ai pe bord.

ŞEFUL

Nu-i nimeni care să-mi fie mai drag decât eu însumi... Eşti sfetnic: dacă poţi porunci stihiilor să tacă şi să ne lase în pace{1}, nu ne mai atingem de nici un odgon. Arată-ţi puterea. Dacă nu eşti în stare, mulţumeşte cerului c-ai trăit cât ai trăit şi aşteaptă în cabină năpasta pe care-o poate-a-duce ceasul... Curaj, băieţi... Căraţi-vă de-aici, vă spun! (Iese în fugă.)

GONZALO

(smuciturile vasului îi curmă vorba, mereu)

Omul ăsta îmi dă mari speranţe... Nu-i stă scris pe frunte c-o să se înece, are mutra unuia care va sfârşi în ştreang... Destin ce ne ocroteşti, ai grijă de spânzurătoarea lui, fă din ştreangul ce-l aşteaptă o funie de nădejde pentru noi, fiindcă asta de care ne ţinem acum e prea slabă... Dacă nu-i sortit să sfârşească în ştreang, ne-am dus pe copcă.

(Intră iar şeful de echipaj: văzându-l, curtenii se retrag în cabinele lor.)

ŞEFUL

Coborâţi catargul! Vira, mai jos, mai jos! Să-ncercăm să plutim doar cu vela cea mare. (Se aud ţipete dinspre cabine.) Dar-ar ciuma-n ei cu zbieretele lor! Răcnesc mai avan decât furtuna, ba chiar decât noi...

(Intră iar Sebastian, Antonio şi Gonzalo.)

Iarăşi? Ce căutaţi aici? Vreţi să lăsăm totul baltă şi să ne scufundăm? Aveţi chef să vă duceţi la fund?

SEBASTIAN

Puşchea pe limbă-ţi, câine afurisit, lătrător şi cârtitor!

ŞEFUL

Atunci faceţi voi treaba. (Le întoarce spatele.)

ANTONIO

La spânzurătoare cu tine, câine, fecior de lele, zurbagiu neruşinat! Nu ni-e teamă nouă de înec, pe cât ţi-e ţie.

GONZALO

Mă pun chezaş că n-o să se-nece, chiar dacă nava asta n-ar fi decât o coajă de nucă şi-ar fi la fel de spartă ca o târfă nesătulă.

ŞEFUL

(strigă)

Pânzele-n vânt! Ridicaţi două vele. În larg, în larg!

(Corabia se ciocneşte. Limbi de foc o străbat de la prova la pupa. Intră mateloţii, uzi leoarcă.)

MATELOŢII

Suntem pierduţi! Să ne rugăm, să ne rugăm! Totul s-a sfârşit!

(Ies.)

ŞEFUL

(scoţând încet un clondir) Cum aşa, să murim cu gâtlejul rece?

GONZALO

Se roagă regele şi prinţul.

Haidem, să-i însoţim, c-avem aceeaşi soartă.

SEBASTIAN

Îmi ies din fire.

ANTONIO

Beţivanii ăştia ne fură viaţa.Ticălosu-acesta

Cu gura mare, tare-aş vrea să-l văd

Spălat de zece valuri!{2}

GONZALO

Ştreangu-l paşte,

Măcar că-l cere fiecare val

Căscându-se adânc, ca să-l înghită.

(De jos se aud zgomote învălmăşite.)

Aibi milă, Doamne!

Vai, ne sfărâmăm!

Soţie, frate şi copii, adio!

Ne sfărâmăm! Ne sfărâmăm! Ne sfărâmăm!

ANTONIO

Cu regele-mpreună

Să ne-necăm. (Iese.)

SEBASTIAN

Să-i spunem bun rămas. (Iese.)

GONZALO

Aş da acum o mie de stânjeni de mare pentr-un pogon de pământ sterp... pentru-o pârloagă năpădită de bălării... Facă-se voia cerului! Dar tare-aş fi vrut să mor pe uscat! (Iese.)

Pe punte năvăleşte mulţimea călătorilor, luminată de flăcări. Deodată, acestea se sting. Răsună un cor de glasuri.

SCENA 2

Insula. Un platou stâncos, înverzit, cu o potecă ce coboară printr-un crâng de tei, sub un perete de stâncă; în faţă se vede deschizătura unei peşteri înalte, perdeluite. Miranda priveşte spre mare; Prospero, înfăşurat în mantia-i de vrăjitor, iese din peşteră cu un toiag în mână.

MIRANDA

(întorcându-se cu faţa spre el)

Dac-ai stârnit cu vraja ta, drag tată,

A apelor mânie, potoleşte-o:

Ne-ar potopi cu smoală-arzândă cerul,

Ce zi cumplită!

PROSPERO

Nici un rău anume.

Tot ce-am făcut a fost de dragul tău,

Copila mea, tu, care n-ai habar

Nici cine eşti, nici cine sunt — mai mult

Decât stăpânul unei biete peşteri

Şi tatăl tău.

MIRANDA

De n-ar ajunge marea pân-la el

Să-i stingă focul din obraji... Alături

De cei năpăstuiţi am suferit:

Frumoasa navă (fără doar şi poate

C-avea pe bord vreo nobilă făptură!)

E sfărâmată.

(Suspină.)

Gemetele lor

Îmi sfâşiară inima... Sărmanii!

Puterea unui zeu de-as fi avut,

Pământul l-aş fi pus să-nghită marea

Decât să-nghită ea frumoasa navă

Şi-a sufletelor lor încărcătură.

PROSPERO

Te linişteşte: inimii miloase

Tu spune-i că nimic nu s-a-ntâmplat.

MIRANDA

(privind din nou spre mare)

Nu mi-a trecut prin minte

Nicicând să ştiu mai mult.

PROSPERO

E vremea, însă,

Să ştii. Dă-mi mâna, mantia mi-o scoate.

(Punând deoparte mantia.)

Magie, stai acolo... — Şterge-ţi ochii

Şi-ascultă liniştită. Naufragiul

Ce te-a mişcat, stârnind în tine mila,

A fost cu-atâta grijă pus la cale

De mine, prin magia mea, încât

Nici una din făpturile pe care

Le-ai auzit gemând pe nava ceea

De valuri înghiţită, n-a pierdut

Măcar vreun fir de păr. Şezi jos, acum

Se cade să cunoşti şi alte lucruri.

MIRANDA

Ai început adeseori să-mi spui

Anume cine sunt, dar te-ai oprit

De fiecare dată, cu-ncheierea:

Nu încă, — să mă zbucium mă lăsai.

PROSPERO

Acum, e timpul, însăşi clipa-ţi cere

S-asculţi şi să-ţi deschizi urechea bine.

(Se aşază pe un bolovan cioplit în chip de laviţă.)

Îţi aminteşti de vremea dinaintea

Sosirii noastre-n peştera aceasta?

Nu cred că ai putea să o ţii minte,

Aveai pe-atunci numai trei ani.

MIRANDA

Ba pot.

PROSPERO

Prin ce-o ţii minte? Prin vreo altă casă,

Alţi oameni, alte lucruri? Haide, spune-mi

De ţi s-a-ntipărit ceva în minte.

MIRANDA

E mult de-atunci, şi amintirea mea

E mai degrabă ca un vis, ceţoasă...

N-aveam vreo patru-cinci dădace-atunci?

PROSPERO

Ba ai avut mai multe chiar, Miranda.

Dar cum de mai ţii minte?

Ce mai vezi în hăul vremii plin de-ntunecime?

De-ţi aminteşti ceva din tot ce-a fost,

Ţii minte, poate, aici cum ai ajuns?

Miranda, tatăl tău

A fost, cu doisprezece ani în urmă,

Un prinţ puternic: duce de Milano.

MIRANDA

Nu tu mi-eşti tată?

PROSPERO

Maică-ta — femeie

Cinstită — îmi spunea că tu mi-eşti fiică;

Şi duce de Milano ţi-era tatăl,

Moştenitoarea-i unică fiind

O principesă — da, nu mai prejos.

MIRANDA

O, ceruri! Ce năpastă ne-a adus

Aici? sau e-un noroc?

PROSPERO

Şi una şi-alta:

Năpasta ne-a gonit de-acolo, dar

Norocul ne-a adus aici.

MIRANDA

Cât sufăr

Când mă gândesc la marile necazuri

Pe care eu ţi le-am pricinuit

Fără-a le ţine minte. Dar urmează...

PROSPERO

Aveai un unchi, Antonio pe nume,

Un frate-al meu — aşa îl socoteam

Pe ticălosul, ce-mi era mai drag

Decât oricare om afar' de tine.

Lui i-am lăsat în grijă tot ducatul —

Pe-atunci întâiu-n lume, Prospero

Fiind vestit prin 'nalta-i demnitate

Şi ne-ntrecut în liberele arte.

Fiind de-acestea absorbit cu totul,

Pe frate l-am lăsat să cârmuiască

Şi cufundat în studiile-oculte,

Da ţară m-am înstrăinat. Atunci,

Mârşavu-ţi unchi...

M-asculţi?

MIRANDA

(întorcându-şi faţa dinspre mare)

Cu luare-aminte.

PROSPERO

Când a deprins ştiinţa de-a-mpărţi

Şi de-a tăgădui favoruri lumii,

De-a înălţa şi-a coborî în rang —

Când mi-a schimbat şi mi-a strunit slujbaşii

Având în mână cheia şi lăcata,

A început pe degete să-i joace

Şi i-a făcut să-i cânte lui în strună:

Ca vâscul ajunsese să se-ntindă

Pe trunchiu-mi princiar, sleindu-i vlaga.

Dar nu m-asculţi...

MIRANDA

(cu glas spăşit)

Ba da, iubite tată.

PROSPERO

Nesocotindu-mi trebile lumeşti,

Desăvârşindu-mi, în singurătate,

Puterea minţii, şi-n norod având

Încredere prea multă — am trezit

În ticălosu-mi frate pofte rele:

Încrederea ce i-o dădeam, deplină

Şi fără margini, a născut în el

O-nşelăciune tot atât de mare,

În felul ei... Ajuns, astfel, stăpân

Nu numai pe veniturile mele,

Ci şi pe tot ce-i mai putea aduce

Puterea mea — ca unul care-ajunge,

Minţind mereu, să ia drept adevăr

Minciunile — a început să creadă

Că-i duce-ntr-adevăr; ţinându-mi locul

Şi tot făcând pe ducele, şi-a zis

Că are drept deplin. Ambiţii mari

Crescură-n el... M-asculţi, copila mea?

MIRANDA

Şi-un surd ţi-ar auzi povestea, tată.

PROSPERO

Ca între rolul ce-l juca şi omul

Ce i-l dăduse piedici să nu fie,

A vrut să-ajungă despot în Milan,

Crezând că mi-e de-ajuns crăiia slovei

Şi că nu-s bun să cârmuiesc ducatul.

Deci, lacom de putere, s-a-nvoit

Cu-al Neapolului crai, să-i dea peşcheş,

Punându-şi „coroniţa" lui în slujba

„Coroanei" celuilalt şi-ncovoind

Ducatul, pân-atunci neatârnat,

În jugul cel mai ruşinos...

MIRANDA

O, ceruri!

PROSPERO

Mârşava-i faptă judec-o şi spune-mi

De poate fi un frate omu-acesta.

MIRANDA

Pe-a mea bunică o stimez, dar ştiu

Că uneori o mamă bună naşte

Fii răi.

PROSPERO

Prin învoiala încheiată,

Al Neapolului crai — un vechi duşman

De-al meu — s-a înţeles cu al meu frate

Ca — pentru închinare şi tribut —

Să mă alunge din ducat pe mine

Şi pe ai mei şi să-i dea lui Milanul,

Cu-onorurile toate. Drept urmare,

Antonio, strângându-şi lefegiii,

Deschise-ale Milanului vechi porţi,

Iar slugile-i, la adăpostul nopţii,

Ne-au scos afară din cetate, silnic,

Pe mine şi pe tine... Ce-ai mai plâns!

MIRANDA

(cu lacrimi în ochi)

Neamintindu-mi cum am plâns atunci,

Voi plânge-acum, din nou — e un prilej

De care se agaţă ochii mei.

PROSPERO

Încă puţin ascultă şi te-oi face

Să înţelegi si-această întâmplare

Ce-atât te-a tulburat; altminteri, ştiu,

N-ar avea noimă tot ce-ţi povestesc.

MIRANDA

De ce nu ne-au luat atunci şi viaţa?

PROSPERO

Pe drept mă-ntrebi; povestea mea, ea însăşi,

Stârneşte întrebarea. Află, dar,

Că n-au avut curaj (eram iubit

De-al meu norod). Nu şi-au pătat cu sânge

Fărădelegea, ci-n culori frumoase

Au zugrăvit-o. Ne-au cărat cu-o luntre

În larg, unde-aştepta, doar pentru noi,

Un putregai de navă, fără pânze,

Odgoane şi catarge, părăsită

Chiar de guzgani. Acolo ne-au lăsat,

Să ne jelim asurzitoarei mări

Şi vântului, ce ne-ntorcea suspinul,

Înduioşat, sporindu-ne durerea.

MIRANDA

Ţi-am fost povară grea!

PROSPERO

Mi-ai fost un înger.

Când marea o spoream cu-a mele lacrimi

Şi când gemeam sub greaua mea povară,

Surâsu-ţi plin de har mă-mbărbăta

Să-ndur orice.

MIRANDA

Cum am ajuns la ţărm?

PROSPERO

Prin Pronia cerească...{3}

Aveam puţină apă de băut

Şi hrană de la nobilul Gonzalo

— Lui i se-ncredinţase misiunea;

Mărinimos, ne-a dat şi straie scumpe,

Şi rufe, ce ne-au fost de mult folos.

În bunătatea lui, ştiindu-mi dorul

De cărţi, mi-aduse din dulapul meu

Pe cele care mi-s mai dragi decât

Ducatul însuşi.

MIRANDA

Tare-aş vrea să-l văd

Şi eu pe omu-acela într-o zi.

PROSPERO

E vremea să mă scol. Stai jos şi-ascultă

Cum s-a sfârşit călătoria noastră...

(îşi pune iar mantia.)

Ei, şi-am ajuns pe insula aceasta.

Aici, eu ţi-am fost dascăl şi, prin mine,

Ai dobândit mai multe cunoştinţe

Decât alţi prinţi, ce au mai mult răgaz

Şi dascăli mai puţin stăruitori.

MIRANDA

Fii binecuvântat!

(îl sărută.)

Şi-acum te rog

Să-mi spui de ce-ai stârnit furtuna asta

— Căci întrebarea încă mă frământă.

PROSPERO

Printr-o ciudată întâmplare, soarta —

Acum iubita mea — mi i-a adus

Pe-ai mei duşmani pe insula aceasta

Şi ştiu că fericirea mea atârnă

De-o stea de bun augur, a cărei zodie

De-aş ocoli-o, aş cădea pe veci.

Mai mult nu întreba. Ţi-e somn, îmi pare.

Adormi, e-o toropeală sănătoasă:

În van te-mpotriveşti.

(Miranda adoarme. Prospero desenează pe iarbă un cerc magic.)

Hai, vino, slugă, Te-apropie, Ariel. Sunt gata, iată! (îşi ridică toiagul.)

(Intră Ariel.)

ARIEL

Stăpâne, slavă ţie! Am venit

Să-ţi fac pe voie; orice-ai porunci

— Să zbor, să-not, să mă arunc în foc,

Să călăresc pe-un nor, porunca ta

De Ariel va fi îndeplinită

Cu-ntreaga lui pricepere.

PROSPERO

Ia spune-mi,

Ai rânduit furtuna poruncită întocmai?

ARIEL

Punct cu punct...{4}

M-am arătat pe-a regelui corabie

La proră, şi la mijloc, şi pe punte,

Şi-n fiece cabină, trezind spaimă.

Ardeam în multe locuri dintr-o dată

— Pe vela mare, pe catarg, pe vergi —

Şi m-adunam apoi într-o văpaie.

Nici fulgerul prevestitor de tunet,

Trimis de Jupiter, nu e mai sprinten,

Mai orbitor. Cu flăcări de pucioasa

Îl hărţuiam pe aprigul Neptun,

De-i tremurau talazurile toate

Şi cât pe ce să-i scape şi tridentul.

PROSPERO

Viteze duh, cu-o larmă ca aceasta

Puteai să-i scoţi din minţi pe cei mai vajnici.

ARIEL

Toţi au simţit fiorul nebuniei

Şi pradă deznădejdii s-au lăsat.

Toţi, făr' de mateloţi, s-au azvârlit

În marea spumegândă, părăsind

Corabia, cuprinsă de-al meu foc.

Întâi sărit-a Ferdinand, feciorul

Monarhului, strigând: „Toţi dracii-aici sunt

Şi iadul s-a golit!" Iar părul lui,

Ca un foltan de trestii se zbârlise.

PROSPERO

Aşa te vreau. Dar spune-mi, toate-acestea

S-au întâmplat de ţărm aproape?

Şi-s teferi?

ARIEL

Da. Nici un fir de păr n-au lipsă,

Iar straiele ce i-au ţinut pe apă

Li-s mai curate-acum. I-am risipit

Pe insulă, precum ai zis, în cete,

Pe-al regelui fecior lăsându-l singur

Pe-o stâncă, să îngheţe cu suspinuri

Văzduhul şi să-şi mestece amarul.

PROSPERO

Cu-a regelui corabie, cu flota

Şi cu matrozii, ce-ai făcut?

ARIEL

Corabia

E-acum la adăpost, în golfu-adânc

De unde-n miez de noapte m-ai trimis

S-aduc din depărtatele Bermude —

Ce-s încă tulburate{5} — stropi de rouă.

Pe mateloţi în cală i-am lăsat

Să doarmă, frânţi de trudă şi de-o vrajă.

Cât despre flota ce-am împrăştiat-o,

S-a strâns la loc şi se îndreaptă-acum,

Pe al Mediteranei val, spre Neapol,

Crezând că nava regelui s-a frânt

Şi a pierit cu regele o dată.

PROSPERO

Ţi-ai împlinit întocmai datoria,

Dar, Ariel, mai e ceva. Cam cât

Să fie ceasul?

ARIEL

E trecut de-amiază.

PROSPERO

(uitându-se la soare)

Sunt ceasurile două, pe puţin.

De-acum până la şase-avem de lucru

Şi fiecare clipă ne e scumpă.

ARIEL

Mai e de lucru? Dacă mă tot pui

La treabă, îţi aduc şi eu aminte

De o făgăduială ne-mplinită.

PROSPERO

Măi, mofturosule, ce-i mai fi vrând?

ARIEL

Vreau libertatea.

PROSPERO

N-o s-o dobândeşti

'Nainte de soroc. Ajunge-acum.

(îşi ridică toiagul.)

ARIEL

Adu-ţi aminte, rogu-te, ce bine

Te-am tot slujit, fără să mint vreodată,

Făr' să greşesc şi fără să crâcnesc.

Mi-ai şi făgăduit să-mi scazi un an.

PROSPERO

Uiţi de ce cazne te-am scăpat?

ARIEL

Nu uit.

PROSPERO

Ba uiţi; şi îţi închipui că eşti mare

Şi tare, dacă mergi pe fundul mării,

Goneşti pe vântul de la miazănoapte,

Sau te strecori, spre-a-mi împlini porunca,

În vinele-ngheţatului pământ.

ARIEL

Ba nu.

PROSPERO

Minţi, răule! Uitaşi, pesemne,

De cotoroanţa Sycorax, zăluda

Pe care-o-ncovoiase răutatea

Şi anii... Ai uitat-o?

ARIEL

Nu, stăpâne.

PROSPERO

Ba, ai uitat-o. Unde s-a născut? Răspunde-mi!

ARIEL

În Alger, stăpâne.

PROSPERO

Oare?

Sunt nevoit în fiecare lună

Să-ţi amintesc ce-ai fost. Clonţoasa ceea

A fost, cum ştii, zvârlită din Alger,

Căci săvârşise multe fărdelegi

Şi vrăji prea crunte ca să-ncapă-n vorbe.

Ca preţ al unei slujbe ce-o făcuse

Cetăţii, au lăsat-o-n viaţă. Este?

ARIEL

Aşa-i, stăpâne.

PROSPERO

Cotoroanţa asta

Cu ochii urduroşi a fost adusă

Pe insulă de nişte marinari.

Era borţoasă, iară tu pe-atunci

Erai, cum singur spui, în slujba ei.

Şi pentru că erai un duh prea gingaş

Spre-a-i împlini poruncile lumeşti,

S-a mâniat pe tine şi te-a-nchis

— Cu ajutorul crunţilor ei demoni —

În trunchiul despicat al unui pin.

Vreo doisprezece ani ai stat acolo,

În care timp ea a murit. Gemeai

Asemeni unei mori de vânt, amarnic.

Era pustie insula pe-atunci

(Afară de odrasla zgripţoroaicei

— Un boţ de carne roşie).

ARIEL

Caliban.

PROSPERO

Da, Caliban, cel ce mi-e slugă-acum,

Nerodule. Ştii bine din ce chinuri

Te-am scos. Făceai, cu gemetele tale,

Să urle lupii şi să plângă urşii.

De blestemul acesta, Sycorax

Nu mai putea în veci să te dezlege:

Eu, cu magia mea, te-am slobozit

Când, poposind pe insula aceasta,

Te-am auzit şi-am despicat copacul.

ARIEL

Îţi mulţumesc, stăpâne.

PROSPERO

De mai murmuri,

Am să despic anume un stejar

Şi-am să te-nchid în trunchiu-i noduros,

Ca să mai urli ierni douăsprezece.

ARIEL

O, iartă-mă, stăpâne! Porunceşte

Şi te ascult, supus.

PROSPERO

Dacă-ai s-asculţi,

Eu, peste două zile, îţi dau drumul.

ARIEL

Te recunosc, stăpân mărinimos.

Ce porunceşti anume? Ce să fac?

PROSPERO

Să te prefaci în nimfă, nevăzută

Decât de ochii tăi şi-ai mei. Hai, du-te

Şi-ntoarce-te cu noul chip, mai iute.

(Ariel iese. Prospero se apleacă asupra Mirandei.)

Deşteaptă-te, copilă, ai dormit

Destul.

MIRANDA

M-a toropit povestea ta ciudată.

PROSPERO

Toropeala poţi s-o scuturi.

Să mergem să-l vedem pe Caliban,

Pe sclavul meu în veci morocănos.

(Se apropie de o grotă.)

MIRANDA

E-un ticălos, mi-e silă să-l privesc.

PROSPERO

Nu ne putem lipsi de el, oricum:

Ne face focul, ne aduce lemne,

Ni-i de folos în multe alte feluri.

Hei, Caliban! Hei, sclavule! Răspunde!

CALIBAN

(din grotă) Sunt lemne de ajuns.

PROSPERO

Hai, ieşi afară,

Am altă treabă pentru tine. Ieşi, Ţestoaso!

(Reapare Ariel, în chip de nimfă.)

Minunată arătare — Auzul ţi-l ascute, Ariel.

(îi şopteşte ceva.)

ARIEL

Stăpâne, se va face.

(Dispare.)

PROSPERO

(lui Caliban)

Sclav bicisnic,

Făcut de-o cotoroanţă cu un diavol,

Arată-te!

(Caliban iese din grotă, mormăind.)

CALIBAN

Să cadă-asupra voastră

Atâta rouă otrăvită, câtă

A măturat din smârcuri mama mea

Cu pana unui corb. Bătu-v-ar vântul{6}!

Şi umple-vi-s-ar trupul de băşici!

PROSPERO

Azi-noapte, pentru-aceste vorbe rele,

Simţi-vei junghiuri crâncene în coaste,

De n-ai să poţi nici răsufla; arici

Au să te pişte, ciuruindu-ţi trupul

— Cu găuri dese ca la faguri, dar

Mai dureroase decât acul viespii.

CALIBAN

(rânjindu-şi colţii)

Vreau să mănânc. Iar insula-i a mea —

Mi-a dat-o mama. Tu mi-ai şterpelit-o.

M-ai răsfăţat, întâi, cu poame dulci,

M-ai învăţat apoi să spun pe nume

Luminii celei mari şi celei mici,

Ce ard prin zi şi noapte. Mi-ai fost drag,

Ţi-am arătat al insulei tezaur —

Izvoarele şi slatinele ei,

Pământul gras, sau sterp. Acum, mă blestem!

Să tabere asupră-ţi toţi gândacii,

Broscoii şi liliecii mumei mele!

Eu, rege altădat', ajuns-am slugă!

M-ai ţintuit în stânca asta aspră

Şi-ţi faci de cap pe insulă, în voie.

PROSPERO

Sclav mincinos, te mişcă numai biciul,

Nu vorba bună. M-am purtat cu tine

— Spurcat cum eşti — cu grijă omenească,

Te-am găzduit în peşteră la mine,

Pân-ai cercat să-mi pângăreşti copila.

CALIBAN

Ha, ha! Bine-ar fi fost! Mi-ai stat în cale,

Altminteri, toată insula aceasta

Ar fi ticsită azi de Calibani.

PROSPERO

Nemernic sclav, în stare de-orice rele,

De tine bunătatea nu se prinde.

M-am străduit, din milă, să te-nvăţ

Câte ceva în fiecare ceas

Şi graiul să-l deprinzi — când nu ştiai

Nici ce-i cu tine, ci bolboroseai

Ca o jivină; gândurilor tale

Le-am dat cuvinte, ca să le pricepi.

Ai învăţat, dar soiul tău te face

Nevrednic printre oameni să trăieşti.

De-aceea te-am închis în stânca asta.

CALIBAN

E drept că să vorbesc m-ai învăţat,

Dar m-am ales cu-atât, că ştiu să blestem.

Lovi-te-ar ciuma pentru-nvăţul ăsta!

PROSPERO

Piei, pui de vrăjitoare! Du-te grabnic

Şi adu lemne; vezi, nu zăbovi,

Căci ai şi alte treburi. Dai din umeri?

De nu-mi asculţi porunca-i vai de tine!

Te-mpung cu junghiuri, os cu os ţi-l umplu

Cu ace de durere, de-ai să urli

Atât de tare, c-au să se-ngrozească

Şi fiarele-auzindu-te.

CALIBAN

O, nu!...

(Aparte.)

Am să-l ascult, n-am încotro. Puterea

I-e-atât de mare, că ar fi în stare

Să-l biruie şi să şi-l facă sclav

Pe zeul mumei mele, Setebos{7}.

PROSPERO

Hai, sclavule, te cară, nu mai sta!

(Caliban pleacă. Prospero şi Miranda intră în peşteră. Se aude muzică. Intră Ariel nevăzut, jucăuş. Ferdinand îl urmează.)

CÂNTECUL LUI ARIEL

Pe nisip, cu-această zână,

Mână-n mână:

Dă-i fierbinte, sărutarea —

Tace marea.

Riturnela au s-o cânte

Duhuri blânde.

Dănţuiţi, dănţuiţi

Şi auziţi!

„Hau, hau!" (Refren, împrăştiat.)

Latră câinii:

„Hau, hau!" (Refren.)

Auziţi!

E cocoşul care strigă:

„Cucurigu!"

FBRDINAND

De unde vine cântecul? Din aer

Sau din pământ? Nu-l mai aud. Desigur

Că vreun zeu al insulei i-e soţul.

Jeleam pe ţărm a tatălui meu soartă

Când cântecul s-a furişat spre mine,

Pe ape, liniştindu-le mânia

Şi potolindu-mi jalea. L-am urmat,

Mai bine zis: el m-a târât pe mine.

Dar a pierit... Ba nu, începe iarăşi.

CÂNTECUL LUI ARIEL

Îţi zace tatăl colo-n mare.

Oasele i-s de coral,

Ochii lui — mărgăritare.

Nu s-a spulberat sub val,

Ci doar marea l-a schimbat

În ceva ciudat, bogat.

Nimfe clopotul i-l sună.

Bing — bang! (Refren.)

Ia auzi-l cum răsună

— Bing — bang.

De bietul tata-mi aminteşte cântul:

Nu-i omenesc de fel, nici pământean

Acum l-aud deasupră-mi.

PROSPERO

(ieşind cu Miranda din peşteră)

Fata mea,

Ridică-ţi genele puţin şi spune-mi

Ce vezi?

MIRANDA

E-un duh? O, doamne, cum se uită!

E-aşa frumos! Dar nu-i decât un duh.

PROSPERO

Nu, fata mea: mănâncă, bea şi doarme,

Şi-i înzestrat cu simţuri ca şi noi...

Acest flăcău, pe care-l vezi acum,

A fost şi el pe navă. De n-ar fi

Mâhnit — mâhnirea roade frumuseţea —

(îi atinge obrazul)

Ai spune că e chipeş: şi-a pierdut

Tovarăşii — şi-i caută acum.

MIRANDA

(înaintează, vrăjită)

Aş spune că-i dumnezeesc la chip,

Căci n-am văzut mai nobilă făptură.

PROSPERO

(aparte) E-ntocmai cum am vrut.

O, harnic duh,

De azi în două zile vei fi slobod.

FERDINAND

(în timp ce Miranda îl priveşte)

Desigur că-i zeiţa proslăvită

De cântu-acesta... Rogu-te să-mi spui

De eşti de fel din insula aceasta?

Aş vrea să-mi dai povaţă — ce să fac?

Întâi de toate, spune-mi, tu, minune:

Eşti fată?

MIRANDA

Da, sunt fată, nu-s minune.

FERDINAND

O, ceruri! Îmi răspunde-n graiul meu!

Din cei care-l vorbesc, aş fi întâiul,

De-aş fi acolo unde e vorbit.

PROSPERO

(se apropie)

Întâiul? Dac-al Neapolului crai

Te-ar auzi, ce-ai fi?

FERDINAND

Ce sunt şi-acum:

Un muritor uimit să te audă

Vorbind de Neapol. Mă aude el,

De-aceea plâng: sunt Neapolul eu însumi,

De când cu ochii mei — de-atunci în lacrimi

Văzut-am moartea tatălui meu — craiul.

MIRANDA

Sărmanul!

FERDINAND

S-a-necat, cu toţi curtenii,

Cu ducele Milanului şi fiul

Acestuia{8}.

PROSPERO

(aparte) Adevăratul duce

Şi fiica lui, frumoasa, ar putea

Să te subjuge, dar nu-i vremea încă...

Au şi schimbat priviri... Blând Ariel,

Curând te slobozesc...

(Cu asprime.) Cinstite domn,

O vorbă doar: mă tem că-ai cam greşit.

MIRANDA

De ce-i vorbeşti atât de aspru, tată?

E-al treilea om pe care-l văd şi-ntâiul

Ce-mi smulse un suspin. O, îndurare

Înduplecă-l pe tatăl meu!

FERDINAND

De eşti

Fecioară şi de nu iubeşti pe altul,

Te fac regină-n Neapol.

PROSPERO

Mai domol...

Sunt unul în puterea celuilalt,

Dar ca să n-o câştige prea uşor,

Am să le pun, fireşte, beţe-n roate...

O vorbă doar — îţi poruncesc s-asculţi:

Uzurpi un titlu care nu-i al tău

Şi ai venit pe insula aceasta

Ca o iscoadă, ca să mi-o răpeşti.

FERDINAND

Greşeşti, îţi dau cuvântul meu de om.

MIRANDA

Nu poate gândul rău să stea-ntr-un templu

Cum e acesta; Binele-ar fi dornic

Să stea cu Răul într-aşa o casă.

PROSPERO

(cu glas poruncitor, lui Ferdinand) Urmează-mă!

(Mirandei) Să nu-mi vorbeşti de el: E-un trădător...

(Lui Ferdinand) Hai, vino. O să-ţi leg

Picioarele cu gâtul laolaltă.

Vei bea doar apa mării, iar drept hrană

Doar muşchi jilav şi rădăcini uscate

Şi coji de ghindă vei primi. Hai, vino.

FERDINAND

Cât am putere să mă-mpotrivesc,

Mă voi lipsi de-asemenea primire.

(Scoate spada, dar o vrajă îl înţepeneşte.)

MIRANDA

Nu-l judeca în pripă, tată drag,

E nobil şi viteaz.

PROSPERO

Ce? A ajuns Copilul să-l înveţe pe părinte?

Mişelule, în teacă vâră-ţi spada!

O scoţi, dar n-ai curajul să loveşti —

Ţi-e cugetul, pesemne, încărcat.

Degeaba stai în gardă: cu toiagul,

De vreau, te fac să scapi din mână arma.

(Sabia îi cade din mână lui Ferdinand.)

MIRANDA

O, tată, te implor!

PROSPERO

Dă-mi drumul, fată.

Nu te-agăţa de mantia-mi.

MIRANDA

Mă pun zălog.

Aibi milă.

PROSPERO

O vorbă de mai spui,

Te-alegi, de nu cu ura mea, cu-o ceartă;

Ce? Aperi un uzurpator? Tu crezi

Că nu-i pe lume altul mai frumos,

Pe Caliban doar şi pe el văzându-i.

Prostuţo! Dacă-l pui cu alţii-alături,

E-un Caliban şi el, iar ei par îngeri.

MIRANDA

Mă mulţumesc, pesemne, cu puţin:

Nu vreau să văd o faţă mai plăcută.

PROSPERO

(lui Ferdinand) Supune-te şi vino. Muşchii tăi

Sunt firavi iar, ca în pruncia lor.

FERDINAND

Aşa-i: înlănţuit sunt, ca de-o vrajă:

Nu-mi pasă-acum de slăbiciunea mea,

De moartea tatei, de nenorocirea

Prietenilor şi de-ameninţarea

Acestui om, ce m-a supus — îndur

Chiar temniţa, de pot s-o văd pe fată

În fiecare zi. Întreg pământul

Să fie liber, eu m-aş mulţumi

Cu-o temniţă ca asta.

PROSPERO

Vraja-i bună.

(Lui Ferdinand) Urmează-mă.

(Lui Ariel) Lucrat-ai foarte bine.

(Lui Ferdinand) Urmează-mă.

(Lui Ariel) Mai vreau să-mi faci o treabă.

MIRANDA

Fii liniştit, nu-i tata rău cum pare:

Mânia asta-i neobişnuită.

PROSPERO

(lui Ariel) Vei fi ca vântul muntelui de slobod,

De-mi împlineşti porunca.

ARIEL

Punct cu punct.

PROSPERO

(întorcându-se din nou spre Ferdinand) Urmează-mă.

(Mirandei) Tu nu te-amesteca.

(Intră toţi trei în peşteră.)

ACTUL II

SCENA l

Un luminiş de pădure, într-alt colţ al insulei. Regele Alonso e întins pe iarbă, cu faţa în jos. Gonzalo, Adrian, Francisco şi alţii stau în jurul lui. Sebastian şi Antonio stau deoparte şi vorbesc în şoaptă, cu glas batjocoritor.

GONZALO

Fii vesel, sire, ai temei să fii,

Ca şi noi toţi, căci viaţa e mai scumpă

Decât tot ce-am pierdut. Necazul nostru

E lucru-obişnuit: nu trece zi

Fără ca vreo soţie de matroz,

Vreun armator sau vreun neguţător,

Să nu deplângă-o pierdere ca asta.

Puţini pot spune c-au scăpat, ca noi,

Printr-o minune. De aceea, cată

În cumpănă să pui, întelepţeşte,

Salvarea cu necazul.

ALONSO

(fără să ridice capul)

Taci, te rog!

SEBASTIAN

Ca pe o ciorbă rece primeşte alinarea.

ANTONIO

N-o să-l lase aşa curând duhovnicul.

SEBASTIAN

Te uită, al minţii ornic şi-l întoarce grabnic

Acuş-acuş va bate ceasul.

Începe: unu.

GONZALO

Sire...

GONZALO

(din nou către rege) De-aceea, sire...

ANTONIO

Ptiu! Ce spart la gură!

ALONSO

Te rog, dă-mi pace!

GONZALO

Am sfârşit. Dar totuşi...

SEBASTIAN

Îi dă-nainte cu vorba.

Cine-ncepe să cânte mai întâi, el sau Adrian?

Hai să punem prinsoare.

SEBASTIAN

Cocoşul ăl bătrân.

ANTONIO

Ba, cocoşelul.

SEBASTIAN

Pe ce ne prindem?

Când fiecărei suferinţi îi dai

În suflet cuvenitul loc, primeşti...

SEBASTIAN

(tare) Un ţechin.

GONZALO

(întorcându-se spre el) Da, da, un chin.

Fără să vrei ai spus un adevăr.

SEBASTIAN

Iar tu l-ai priceput mai repede decât m-am aşteptat.

ANTONIO

Pe-un hohot de râs.

SEBASTIAN

S-a făcut!

ADRIAN

Deşi insula pare pustie...

SEBASTIAN

Ha, ha, ha!

ANTONIO

Ai plătit.

ADRIAN

...nelocuită şi aproape-inaccesibilă...

SEBASTIAN

Totuşi...

ADRIAN

Totuşi...

ANTONIO

Nimic nu-i scapă.

ADRIAN

Totuşi trebuie să aibă o clemenţă dulce, aleasă şi blândă.

ANTONIO

„Clemenţa" a fost o fată dulce{9}.

SEBASTIAN

Da, şi aleasă, vorba cărturarului nostru.

ADRIAN

Văzduhul se dezmiardă cu dulcea-i răsuflare.

SEBASTIAN

De parc-ar avea bojoci, si-ncă bojoci putregăiţi.

ANTONIO

Sau de parcă l-ar hrăni cu miresme o mlaştină.

GONZALO

Aici ai tot ce trebuie ca să trăieşti.

ANTONIO

Adevărat, lipsesc numai mijloacele de trai.

SEBASTIAN

Lipsesc cu desăvârşire, sau ca şi când n-ar fi.

GONZALO

Ce-naltă şi ce grasă pare iarba! Şi-atât de verde!

ANTONIO

Pământul, zău, e oacheş.

SEBASTIAN

Ba are şi-un ochi de verdeaţă.

ANTONIO

Nu greşeşte prea mult.

SEBASTIAN

Nu, de fel, numai că ocoleşti adevărul cu totul.

GONZALO

Dar minunea e — oricât ar părea de necrezut...

SEBASTIAN

Cum sunt mai toate minunile...

GONZALO

...că veşmintele noastre, deşi au trecut prin mare, par la fel de noi şi de strălucitoare ca şi-nainte, ca şi cum apa ei sărată le-ar fi vopsit din nou.

ANTONIO

Dacă măcar unul din buzunarele lui ar avea glas, ar spune că minte.

SEBASTIAN

Sau i-ar ascunde minciunile.

GONZALO

Veşmintele noastre par acum la fel de noi ca atunci când le-am îmbrăcat întâiaşi dată, în Africa, la nunta Claribelei, mândra fiică a regelui, cu craiul Tunisului.

SEBASTIAN

A fost o nuntă grozavă şi n-am dus-o de loc rău la întoarcere.

ADRIAN

Tunisul n-a avut niciodată parte de o regină aşa de frumoasă.

GONZALO

Da, de la văduva Didona încoace.

ADRIAN

Văduvă? Dar-ar holera-n ea. De unde a mai scos-o şi pe asta? Văduva Didona!

ANTONIO

Ce te făceai dacă pomenea şi de „văduvul Eneas? Ce-ai fi zis atunci?

ADRIAN

Văduva Didona, zici? Stai puţin să mă gândesc. Păi, dânsa era din Cartagina, nu din Tunis.

GONZALO

Tunisul se chema odinioară Cartagina, domnule.

ADRIAN

Cartagina?

GONZALO

Da, Cartagina, crede-mă.

ANTONIO

Vorba lui e mai miraculoasă decât harpa făcătoare de minuni{10}.

SEBASTIAN

Nu-nalţă numai ziduri cu ea, ci case întregi.

ANTONIO

Ce ispravă miraculoasă ne mai pregăteşte, spre a ne dovedi că-i o nimica toată?

SEBASTIAN

Cred c-o să-şi vâre în buzunar insula şi-o s-o ducă acasă lui fiu-su, ca pe un măr.

ANTONIO

Şi o să-i arunce sâmburii în mare, ca să răsară şi alte insule.

GONZALO

Sire...

ANTONIO

Era şi timpul...

GONZALO

Sire, spuneam că veşmintele noastre par acum la fel de noi ca atunci când le-am purtat la Tunis, la nunta fiicei voastre, care-i acum regină.

ANTONIO

O regină cum n-a văzut niciodată Tunisul.

SEBASTIAN

Afar' de văduva Didona, ia te rog!

ANTONIO

Da, văduva Didona, ah, văduva Didona!

GONZALO

Sire, nu-i aşa că pieptarul meu pare nou-nouţ, ca-n ziua când l-am pus pe mine-ntâia oară? Adică, într-un fel.

ANTONIO

A nimerit-o bine cu felul ăsta.

GONZALO

În ziua nunţii fiicei voastre, atunci l-am îmbrăcat.

ALONSO

(ridicându-se în capul oaselor)

Se-mpotriveşte mintea-mi să primească

Acest potop de vorbe... Ah, mai bine

Pe fiică-mea să n-o fi dus acolo,

Căci mi-am pierdut, la-ntoarcere, feciorul,

Iar fata mea, departe de Italia,

Ca şi pierdută-i, vai! N-o s-o mai văd!

O, fiule, menit să-mi fii urmaş

În Neapol şi-n Milan, ce căpcăun

Te-a înghiţit?

FRANCISCO

Poate că-i viu, mărite:

Eu l-am văzut luând în piept talazul

Şi călărindu-l. Capul şi-l ţinea

Deasupra şi, cu braţele vânjoase,

Îşi despica făgaş spre ţărmul care

Se apleca asupră-i, ca şi cum

Voia să-i vină-n ajutor. Sunt sigur

Că a ajuns cu bine.

ALONSO

Nu, s-a dus!

SEBASTIAN

(cu glas tare)

Aceasta, mulţumită dumitale:

N-ai vrut cu fiica-ţi să blagosloveşti

Europa, ci în Africa ai dus-o.

Acolo, barem, ea nu-ţi vede ochii,

Ce au temei să plângă.

ALONSO

O, dă-mi pace!

SEBASTIAN

Noi te-am rugat, căzându-ţi în genunchi

Şi-am stăruit, în fel şi chip. Chiar fata

În cumpănă a stat — între revoltă

Şi ascultare neştiind s-aleagă.

Mă tem că ţi-am pierdut pe veci feciorul:

În Neapol şi-n Milan rămas-au azi

Mai multe văduve decât bărbaţii

Pe care i-om aduce să le-aline.

E vina dumitale.

ALONSO

Tot a mea-i

Şi pierderea, din toate cea mai grea.

GONZALO

(lui Sebastian)

E aspru adevărul ce-l rosteşti,

Şi nu-i la vreme spus: cam zgândări rana

În loc s-o oblojeşti.

SEBASTIAN

E bine-aşa.

ANTONIO

Şi felcereşte chiar.

GONZALO

Măria ta, când eşti posomorât,

Pe toţi ne-apasă nori.

SEBASTIAN

Ce spune pasărea?

ANTONIO

E-n pasă-rea{11}.

GONZALO

Să am eu o plantaţie aici...

ANTONIO

Ar semăna urzici...

SEBASTIAN

Măcriş sau nalbă.

GONZALO

Iar dac-aş fi al insulei monarh...

SEBASTIAN

Ar face-orice, doar de băut n-ar bea,

Că n-are ce...

GONZALO

Aş răsturna a ţării rânduială:

Negoţul l-aş opri, de orice fel.

De tribunale n-ar mai fi nici urmă.

De şcoli, nici pomeneală. N-ar mai fi

Nici bogăţie şi nici sărăcie,

Nici slujbe, învoieli sau moşteniri,

Nici pâre pentru ţarini sau podgorii.

Metalul, grâul, vinul şi uleiul

Nu s-ar mai folosi. Şi nici o muncă —

Toţi oamenii ar sta cu mâna-n sân;

Femeile, la fel — nevinovate.

N-ar fi nici un stăpân...

SEBASTIAN

Şi totuşi vrea

Să fie rege-al insulei, nerodul.

ANTONIO

Un capăt al republicii lui, uită de celălalt.

GONZALO

Ar fi-n devălmăşie împărţite

Ale naturii daruri, fără muncă.

Nemaifiind trădări şi răzvrătiţi,

N-aş mai avea nevoie de cuţite,

De săbii, suliţi, puşti sau alte arme.

Natura ar da, singură, un belşug

În stare a-mi hrăni norodul paşnic.

SEBASTIAN

Supuşii lui se pot căsători?

ANTONIO

Nu, nene, au să lenevească toţi — şi târfele, şi golanii...

GONZALO

Domnia mea ar fi desăvârşită,

Chiar Epoca de Aur ar întrece-o...

SEBASTIAN

(tare) Trăiască-n veci măria sa!

ANTONIO

Trăiască-n veci Gonzalo!

GONZALO

M-asculţi, sire?

ALONSO

Dă-mi pace cu nimicurile astea!

GONZALO

Ai dreptate, luminăţia ta; le-am spus numai aşa, ca să le dau un prilej de râs acestor domni, care au nişte plămâni atât de simţitori şi de gâdiloşi, încât orişice nimic îi face să râdă.

SEBASTIAN

De tine râdeam.

GONZALO

De mine, care nu-s nimic pe lângă voi, când e vorba de asemenea glume prosteşti. Dar daţi-i înainte cu râsul, nu vă opriţi.

ANTONIO

Straşnică lovitură ne-a tras!

Numai că l-a lăsat lat tot pe el.

GONZALO

Sunteţi nişte oameni grozavi: aţi fi în stare să smulgeţi şi luna de pe cer, dac-ar sta neclintită acolo vreme de cinci săptămâni!

(Apare Ariel, nevăzut, îngânând o melodie gravă.)

SEBASTIAN

Aşa am face şi după aceea ne-am duce să prindem niscai păsări{12}, pe-ntuneric.

(Gonzalo le întoarce spatele.)

ANTONIO

Nu te supăra, scumpul meu.

GONZALO

Fii pe pace, nu-mi pierd eu cumpătul aşa de lesne... (Se culcă.) Ce-ar fi să mă adormiţi cu râsetele voastre, că mi-e tare greu capul?

ANTONIO

Culcă-te, şi-ascultă-ne.

(Adorm toii, afară de Alonso, Sebastian şi Antonio.)

ALONSO

Aşa curând au adormit?! Aş vrea

Să mi se-nchidă ochii peste gânduri —

Pleoapele mi-s grele.

SEBASTIAN

Sire, vezi

Să n-alungi somnul: vine rareori

În ospeţie la durerea noastră

Şi-atunci o face ca să ne-o aline.

ANTONIO

Noi doi, mărite domn, te vom veghea

Cât te-odihneşti.

ALONSO

Vă mulţumesc... Ciudat

Ce toropeală...

(Alonso adoarme. Ariel dispare.)

SEBASTIAN

Ce somn greu i-apasă?

ANTONIO

De vină-i clima.

SEBASTIAN

Dacă e aşa,

Pleoapele de ce nu ni se-nchid?

Eu văd că mie nu mi-e somn.

ANTONIO

Nici mie.

Mi-e trează mintea. Au căzut în somn,

Ca la un semn, parc-ar fi fost trăsniţi.

(Arătând spre cei adormiţi, vorbeşte în şoaptă.)

Cinstite Sebastian, ce-ar fi? Ce-ar fi...

Dar nu... şi totuşi parcă-ţi văd pe frunte

Ce ai putea să fii: prileju-ţi cere

Să-l foloseşti, iar fantazia-mi vede

Cum o coroană-ţi cade-n cap, din cer.

SEBASTIAN

Eşti treaz sau dormi?

ANTONIO

N-auzi că îţi vorbesc?

SEBASTIAN

Ba da, e graiul celor ce visează:

Vorbeşti în somn. Ce-ai spus? Ciudată stare:

Să dormi cu ochii larg deschişi, să stai

De vorbă, să te mişti mereu şi totuşi

Să dormi adânc...

ANTONIO

Mărite Sebastian,

Îţi laşi să doarmă — sau să moară chiar —

Norocul, închizi ochii, treaz fiind.

SEBASTIAN

E limpede că sforăi, dar e-un tâlc în sforăiala ta.

ANTONIO

Sunt mai serios

Decât oricând; să fii la fel încearcă —

Ascultă-mă, oricât te-ar tulbura

SEBASTIAN

Poftim, sunt ca o apă stătătoare.

ANTONIO

Te-nvăţ eu să te umfli şi să curgi.

SEBASTIAN

Încearcă: lenevia moştenită

Din moşi-strămoşi mă-nvaţă să descresc.

ANTONIO

De-ai şti ce mult îţi place gându-acesta,

De care râzi acum! Cum, dezgolindu-l,

De-abia-l îmbraci mai mult! E-adevărat

Că oamenii-n declin se duc la fund,

Adeseori, de frică sau din lene.

SEBASTIAN

Continuă. Văd după ochii tăi

Şi după faţă, c-ai ceva de spus:

În chinurile facerii te zbaţi.

ANTONIO

(arată spre Gonzalo)

Ascultă-mă. Acest bătrân uituc

— Ce va fi dat uitării după moarte —

L-a-ncredinţat pe rege (doar la asta

Se mai pricepe) că feciorul lui

E-n viaţă. Dar noi ştim că s-a-necat:

Sunt sigur, cum sunt sigur că nu poate

Să-noate omu-acesta-n somn.

SEBASTIAN

Nu cred. Nici o nădejde nu-i să fi scăpat.

ANTONIO

„Nici o nădejde"-nseamnă pentru tine-o

Nădejde mare, atât de 'naltă-ncât

Ambiţia nu-i poate-ntrece piscul,

Şi se opreşte-acolo... Eşti de-acord

Că Ferdinand s-a înecat?

SEBASTIAN

E mort.

ANTONIO

Moştenitorul Neapolului, cine-i?

SEBASTIAN

E Glaribel.

ANTONIO

Regina din Tunis,

Ce stă aşa departe, că nu poate

Primi din Neapol veşti, decât de-ar face

Poştaş din soare (luna-i prea înceată).

Până să afle, pruncii-ar creşte mari,

Cu barbă. Din Tunis pornind, în mare

Ne-am înecat, afară de câţiva

Meniţi să săvârşească-un fapt, prin care

Trecutul e-un prolog, iar ce urmează

E treaba ta şi-a mea.

SEBASTIAN

Ce tot îndrugi? A fratelui meu fiică e regina

Tunisului, iar Neapolul, de drept

I se cuvine, ca moştenitoare.

Între Tunis şi Neapol, e-o distanţă...

ANTONIO

Ce parcă strigă: „Cum să se întoarcă

În Neapol, Claribel? Să stea-n Tunis,

Iar Sebastian să se trezească!"...Uite,

Închipuie-ţi că-s morţi — e-un somn şi moartea —

Atunci, la Neapol, s-ar găsi un rege

La fel de bun ca adormitul ăsta,

Curteni ca şi Gonzalo de flecari;

O gaiţă la fel de învăţată

Aş fi eu însumi, la nevoie. Ah,

Dac-ai avea acelaşi gând! Ce somn

Prielnic slavei tale-ar fi acesta!

Mă înţelegi?

SEBASTIAN

Da, cred că te-nţeleg.

ANTONIO

Şi cum ai vrea norocul să-ţi întâmpini?

SEBASTIAN

Mi-aduc aminte cum l-ai alungat

Pe fratele tău, Prospero.

ANTONIO

Aşa e:

Şi uită-te ce bine-mi vin acum

Veşmintele, mai bine ca-nainte.

Eram în rând cu servitorii lui —

Acum, ei mă slujesc pe mine numai.

SEBASTIAN

Dar conştiinţa?...

ANTONIO

Ce-o mai fi şi asta?

Degerătură la călcâi de-ar fi,

Aş merge în târlici. Nu simt în piept

Această zeitate... Douăzeci

De conştiinţe, cu-nveliş de zahăr,

De-ar sta-ntre mine şi Milan, sunt sigur

Că s-ar topi... Priveşte-l pe-al tău frate:

N-ar fi de loc mai bun decât ţărâna

Pe care zace, dac-ar fi ce pare,

Adică mort... Cu-acest oţel supus,

Îl fac să doarmă-n veci... În timp ce tu

L-ai mântui pe boşorogul ăsta,

Pe-acest Jupân Prudenţă, ce-ar putea

Să ne încurce. Toţi ceilalţi, fii sigur,

Le-nchidem gura, cum o-nchizi cu lapte

Pisicii; orişice le-am porunci,

Ne-ar asculta, supuşi.

SEBASTIAN

Prieten drag.

Îţi voi urma exemplul: după cum

Ai dobândit Milanul, tot astfel

Voi dobândi eu Neapolul. Şi-acum,

Să tragem spada. Cu o lovitură

Scăpa-vei de tributul ce-l plăteşti,

Iar eu, ca rege, te voi preţui.

ANTONIO

Să tragem spada în aceeaşi clipă:

Când braţul mi-l ridic, tu fă la fel,

Asupra lui Gonzalo.

SEBASTIAN

Stai, o vorbă...

(îşi vorbesc în şoaptă.)

(Muzică. Reapare Ariel, nevăzut, şi se apleacă asupra lui Gonzalo.)

ARIEL

Stăpânul meu prevede, prin magie,

Primejdia care îi paşte-acum

Şi mă trimite ca să-i scap, altminteri

Tot planul lui de râpă se va duce.

(Cântă în urechea lui Gonzalo.)

Sforăi, adormit de tot,

Neştiind că un complot

Se urzeşte:

Dacă ţii la viaţa ta,

Lasă somnul şi păzea...

Te trezeşte!

ANTONIO

Hai, amândoi, deodată să izbim!

GONZALO

(trezindu-se)

O, îngeri buni, pe rege ocrotiţi-l!

(îl zgâlţâie pe Alonso, care se trezeşte şi el.)

Trezeşte-te! Dar ce se-ntâmplă-aici?

ALONSO

(lui Antonio şi Sebastian)

Cu săbiile trase? Ce-i cu voi?

Ce-s feţele acestea îngrozite?

SEBASTIAN

Pe când stăteam aici, să te veghem,

Am auzit un răget ca de taur,

Sau chiar de leu, grozav. Nu te-a trezit?

ALONSO

N-am auzit nimic.

ANTONIO

Era un zgomot

Ce-ar fi înspăimântat şi-un căpcăun,

De se cutremura întreg pământul.

N-a fost un singur leu, ci zeci şi sute.

ALONSO

Ai auzit ceva, Gonzalo?

GONZALO

Sire,

Pe legea mea, am auzit un murmur,

Un bâzâit ciudat, ce m-a trezit...

Te-am zgâlţâit, trezindu-te. Când ochii

Mi i-am deschis, eu i-am văzut pe ei

Cu săbiile trase... Adevărul

E că a fost ceva... Să stăm de veghe,

Sau să plecăm de-aici. Să ne-narmăm.

ALONSO

Da, să plecăm, pe bietul meu fecior

Să-l căutăm.

GONZALO

Să-l ocrotească cerul

De fiare, căci pe insulă-i, desigur.

ALONSO

Să mergem, dară; ia-o înainte.

ARIEL

(în timp ce ceilalţi se depărtează)

Stăpânul meu va şti ce-am săvârşit,

Deci, rege, cată-ţi fiul, liniştit.

(Iese.)

SCENA 2

Un platou sterp. Vreme posomorâtă. Intră Caliban, cu o legătură de lemne. Se aud tunete.

CALIBAN

Din gropi şi smârcuri, molimele supte

De soare peste Prospero să cadă,

S-ajungă-ntreg o boală.

(Fulgeră.)

Da, îl blestemi,

Deşi m-ascultă duhurile lui

(îşi lasă jos povara)

Ce, numai la porunca lui, mă-mburdă

M-aruncă-n glod, mă sperie cu stafii,

Mă poartă-aiurea noaptea, ca o torţă.

La orice fleac le-asmute împotrivă-mi

— Au chipuri de maimuţe uneori,

Ce-şi râd de mine şi mă muşcă-apoi;

Ades îmi ies în cale ca aricii

Şi ţepii si-i înfig în talpa-mi goală;

Iar alteori le simt pe trupul meu,

Ca nişte şerpi ce-mi şuieră-n ureche,

De-mi vine să-mi iau câmpii...

(Intră Trinculo.)

Uite, na!

Un duh de-al lui vrea să mă canonească

Pentru zăbavă: am să mă lungesc,

Poate c-aşa n-o să mă bage-n seamă.

(Se trânteşte cu faţa în jos, încât nu i se vede decât mantaua.)

TRINCULO

Nici un tufiş, nici măcar un copăcel ca să te poţi feri de vremea rea — şi iacătă că vine iar furtuna, auzi cum şuieră vântul. Norul ăla negru şi mătăhălos seamănă c-un poloboc gata-gata să-şi deşerte vinul. Dac-o tuna iar ca mai-nainte, nu ştiu un' să-mi vâr scăfârlia. Din norul ăla o să plouă cu găleata, mai mult ca sigur...

(Calcă peste Caliban.)

Hei, dar ce-i cu mogâldeaţa asta? O fi om sau peşte? Viu sau mort? (îl miroase.) După miros s-ar zice că e peste, miroase a peşte împuţit. Un fel de batog, dar de loc proaspăt. Curios peşte! De-aş fi acu în Anglia — cum mai fusei — aş pune pe careva să mi-l vopsească şi-atunci toţi proştii din târg s-ar repezi să-l cumpere, cu bani grei. Acolo, cu o pocitanie ca asta ai traiul asigurat! Orice dihanie poate face om din tine. Ăia n-ar da un sfanţ unui olog, dar ar da şi-un pol ca să vadă un indian mort. (Ridică un capăt al mantalei.) Ia te uită! Are picioare de om şi aripioarele-i parc-ar fi braţe! (îl pipăie.) Valeu, şi e cald! (Se dă înapoi.) Numai ştiu ce să cred. În tot cazu', nu-i peşte; te pomeneşti c-o fi vreun pământean al insulei, trăsnit de curând pesemne. (Tună.) Valeu! Iar vine furtună: ăl mai bine-i să mă ascund sub mantaua lui... (Se vâră sub capătul de jos al mantalei.) Alt adăpost nu văz să fie pe-aproape. Nevoia te face să nu-ţi alegi vecinii de pat. Am să stau aici până-o trece furtuna.

(Intră Stephano cu un şip în mână, cântând.)

STEPHANO

N-am să mai ies pe mare, mare,

Pe ţărm aş vrea să mor...

Grozav cântec de îngropăciune!...

Ia să mă mai alin un pic. (Bea)

(Cântă.)

Eu, căpitanul, matrozii şi şeful

Pe fete grozav le iubeam,

În fiece zi făcându-ne cheful.

Şi numai pe Kate o lăsam,

C-avea o limbă-ascuţită ca acu:

Pe-orice matroz îl primea cu „la dracu!"

Mirosul catranului nu prea-i plăcea,

Dar un croitor s-o ciupească putea.

Băieţi, hai pe mare şi daţi-o „la dracu!"

Parşiv cântec şi ăsta... Dar ia să mai tragem o duşcă... (Dea.)

CALIBAN

Nu mă mai canoni... Aoleo!

STEPHANO

Ce se-ntâmplă? Sunt şi diavoli pe-aci? Nu cumva ne jucaţi vreo festă cu sălbatici şi cu piei-roşii? N-am scăpat eu de la înec ca să mă sperii acum de dihania asta cu patru picioare. Bine-a zis cine a zis că nu s-a născut încă omul cu patru picioare care să-l pună pe Stephano cu botul pe labe. Şi aşa va fi, câtă vreme-mi mai bate inima-n piept.

CALIBAN

Valeu, cum mă mai munceşte duhul!...

STEPHANO

O fi vreun căpcăun cu patru labe, de pe insulă, şi mi se pare mie că-i bolnav de friguri... Unde naiba o fi-nvaţat graiul nostru? Drept răsplată, o să-i dau o mână de-ajutor... Dacă-l vindec, îl îmblânzesc şi-l iau cu mine la Neapole — ar fi un plocon vrednic de orice împărat care-a călcat vreodată pe-o blană.

CALIBAN

(scoţând capul)

Nu mă mai canoni atâta, rogu-te. Am să duc degrabă lemnele acasă.

STEPHANO

L-au apucat frigurile şi bate câmpii. Ia să-i dau să guste din şip: dacă n-a mai pus niciodată vin în gură, scapă de bâţâială. Dacă-l vindec şi-l îmblânzesc, m-am pricopsit — îl vând în câştig. Cu unul ca ăsta îţi scoţi pârleala.

(îl apucă de umăr.)

CALIBAN

Nu mi-ai făcut rău pân-acum,

Dar o să-mi faci, o ştiu după-al tău tremur:

Te-aţâţă Prospero-mpotrivă-mi.

STEPHANO

Fă-te-ncoa'! (îi aruncă şipul.) Deschide gura; asta o să-ţi dezlege limba. Hai, mâţă, deschide gura, cu asta scapi de bâţâială, zău. Ţi-o spun eu. (Caliban bea.) Nici nu ştii ce prieten ai găsit. Mai desfă-ţi o dată fălcile.

TRINCULO

Parc-am mai auzit eu glasul ăsta. Te pomeneşti că-i... Ba nu, că s-a-necat. Ăştia-s diavoli. Doamne, apără!

STEPHANO

Patru picioare şi două glăscioare — e un balaur foarte nostim! Glasul din faţă are, pesemne, menirea să-l vorbească de bine pe prietenul său, iar ăl din spate să bârfească şi să-njure... Îi dau tot vinul din şip, dacă-i prieşte şi-l scapă de friguri. Hai, bea. (Caliban se supune.) Amin! Ia să-ţi torn acu şi pe gura ailaltă.

TRINCULO

Stephano!

STEPHANO

(se dă înapoi)

M-ai chemat cu gura ailaltă? Doamne, fie-ţi milă! Ăsta-i diavol, nu căpcăun, îl las, că n-am lingură mare ca să stau cu el la masă{13}.

TRINCULO

Stephano! Dacă eşti cu adevărat Stephano, pune mâna pe mine şi vorbeşte-mi: sunt Trinculo! Nu te teme, sunt bunul tău prieten Trinculo.

STEPHANO

Dacă eşti cu-adevărat Trinculo, ieşi de-acolo. (îl apucă de glezne.) Am să te trag de picioarele mai scurte — Trinculo avea astfel de picioare... Da, zău, astea sunt ale lui. (Se uită la el.) Eşti chiar Trinculo, pe câte văd. Cum de-ai ajuns să fii dosul dihaniei ăsteia? Are-o răsuflătoare pe unde ies Trinculi?

TRINCULO

(ridicându-se)

Credeam c-a fost doborât de trăsnet... Dar, Stephano, nu te-ai înecat? Acu trag nădejde că nu te-ai înecat. A trecut furtuna? De teama ei, m-am pitit sub mantaua pocitaniei. Va să zică trăieşti, Stephano? O, Stephano, se cheamă că doi napolitani au scăpat cu viaţă!

(Îl zgâlţâie zdravăn.)

STEPHANO

Nu mă zgudui, că ameţesc.

CALIBAN

Frumoşi mai sunt la chip, de n-or fi duhuri:

Acesta-i zeu şi are-o băutură

Cerească. În genunchi îi voi cădea.

(îngenunchează.)

STEPHANO

Cum de-ai scăpat? Şi cum de-ai ajuns aici? Jură pe şipul ăsta, cum ai venit aici?... Eu, unul, am scăpat agăţându-mă de-un butoi de madera, pe care marinarii-l zvârliseră peste bord — ţi-o jur pe şipul ăsta, pe care mi l-am meşterit singur, din scoarţă de copac, după ce-am ajuns pe ţărm.

CALIBAN

(se apropie)

Jur pe-acest şip să-ţi fiu supusă slugă.

Nu-i pământească băutura asta.

STEPHANO

Uite! (îi întinde şipul lui Trinculo.) Jură şi spune-mi cum ai scăpat.

TRINCULO

Am înotat pân'la ţărm, ca o raţă. Zău că-not ca o raţă, ţi-o jur.

STEPHANO

Sărută sfânta scriptură... (Trinculo bea.) Ăi fi-notând tu ca o raţă, dar arăţi ca o gâscă. (îi smulge din mână şipul.)

TRINCULO

Ah, Stephano, mai ai băutură?

STEPHANO

Tot butoiul, frăţioare. Pivniţa mea e-ntr-o stâncă pe malul mării, acolo mi-am ascuns vinaţul... (Se uită cu coada ochiului la Caliban.) Ei, dihanie, cum o duci cu frigurile?

CALIBAN

Ci spune-mi, n-ai picat cumva din cer?

STEPHANO

De-a-dreptul din lună, crede-mă... (Golind şipul.) De omul din lună ai auzit? Eu eram.

CALIBAN

(i se prosternă)

Te-am zărit acolo şi mă închin ţie: stăpâna mi te-a arătat, aveai un câine şi-ţi uscai obielele pe-o tufă.

STEPHANO

Hai, jură pe sfânta evanghelie şi sărut-o. O umplu îndată la loc...Jură!

TRINCULO

Pe lumina cerului, nu-i cine ştie ce grozav căpcăunul. Nu mi-e frică de el — e tare slab de minte... Omul din lună! E şi lesne crezător, după toate alea. Dar ştie să bea... Bravo, căpcăune, te pricepi să tragi la măsea.

CALIBAN

Fii dumnezeul meu: am să-ţi arăt

Al insulei pământ mănos, în întregime

Şi tălpile am să-ţi sărut.

TRINCULO

E-un căpcăun făţarnic şi beţiv, pe legea mea. Când o s-adoarmă dumnezeul lui, o să-i şterpelească şipul.

CALIBAN

Jur să-ţi fiu rob şi tălpile-ţi sărut.

STEPHANO

Atuncea, cazi în genunchi si jură.

(Caliban îngenunchează, cu spatele la Trinculo.)

TRINCULO

Mor de râs când mă uit la căpcăunul ăsta nerod. N-are pereche de tâmpit ce e. Mai că-mi vine să-l bat...

STEPHANO

Hai, pupă-aici.

(Caliban îi sărută picioarele.)

TRINCULO

Dar e beat-mort, nenorocitul... Scârbos căpcăun!

CALIBAN

Am să-ţi arăt izvoarele curate,

Voi pescui, îţi voi culege boabe

Şi-ţi voi aduce lemne-ndeajuns.

La naiba cu tiranul ce-l slujeam!

Un lemn nu-i mai aduc! Te voi urma,

Om minunat!

TRINCULO

Caraghios căpcăun! Un beţiv nenorocit i se pare o minune de om!

CALIBAN

Te-oi duce la aluni şi merişori

Şi, scormonind cu ghearele pământul,

Ţi-oi scoate baraboi. Am să-ţi arăt

Şi gaiţa în cuib, am să te-nvăţ

Să prinzi maimuţa sprintenă-n capcană

Şi pui de pescăruşi{14} am să-ţi aduc

Din cele stânci. Vei merge, dar, cu mine?

STEPHANO

Du-ne unde vrei, numai nu pălăvrăgi atâta. Ajunge! Trinculo, având în vedere că regele şi toţi ceilalţi s-au înecat, noi suntem moştenitorii insulei. (Lui Caliban.) Ia-mi şipul şi du-l. (Lulndu-l de braţ pe Trinculo.) Frate Trinculo, acuşi îl umplem la loc.

CALIBAN

(cântă ca un om beat)

Adio, crunt stăpân, adio!

TRINCULO

Un căpcăun care zbiară, un căpcăun beat.

CALIBAN

Nu-i mai prind peşti,

Nu-i mai fac foc.

Nu-i voi căra

Nici o surcea.

Nici blide nu-i mai spăl de loc.

Ban! Ban! Ca-li-ban

Are alt stăpân, nu un tiran.

Ura! Trăiască libertatea! Ura! Ura!

STEPHANO

Bravo, căpcăune! Ia-o-nainte!

(Ies ţopăind.)

ACTUL III

SCENA I

În faţa peşterii lui Prospero. Intră Ferdinand, cărând un buştean.

FERDINAND

Anume jocuri obosesc, dar munca

Le-adaugă plăcere; uneori

O umilinţă-i nobil îndurată,

Iar cele mai modeste începuturi

Tind spre un ţel înalt... Această muncă

Mi s-ar părea un chin îngrozitor

De n-aş fi-nsufleţit de o domniţă

Ce-mi schimbă truda în plăcere... O,

Pe cât e tatăl de-arţăgos şi rău,

Pe atât e ea de bună. (Se aşează.) El m-a pus

Să-i car buşteni cu miile; ea plânge

Când vede cum muncesc de greu si-mi spune

Că niciodată n-a fost truditor

Mai nobil decât mine. (Se ridică.) Dar uitasem.

Aceste gânduri munca-mi uşurează —

În aste clipe-s cel mai odihnit{15}.

(Miranda iese din peşteră. Prospero rămâne la intrarea peşterii, nevăzut.)

MIRANDA

Nu mai munci atât, te rog. Aş vrea

Un fulger să fi ars aceşti buşteni

Pe care ai poruncă să-i aduni.

Povara lasă-ţi jos şi te-odihneşte:

Va plânge-n vatră că te-a ostenit...

Te rog să te-odihneşti: cu nasu-n cărţi

E tata. Ai trei ceasuri la-ndemână.

FERDINAND

Stăpână dragă, până să sfârşesc

Această treabă, mă apucă noaptea.

MIRANDA

De te aşezi, car eu buşteni în locu-ţi:

Pe-acesta dă-mi-l, ca să-l duc la stivă.

FERDINAND

Nu, scumpa mea, decât să trândăvesc

În timp ce-nduri o astfel de ruşine,

Mai bine-mi frâng spinarea.

MIRANDA

Ca şi ţie

Această muncă mi s-ar potrivi

Şi-aş îndura-o mai uşor, dorind-o,

În timp ce tu o faci fără să vrei.

PROSPERO

(aparte) Sărmana mea, te-ai prins, pe cât se vede.

MIRANDA

Pari obosit.

FERDINAND

Nu, nobilă stăpână

— E dimineaţă noaptea, când te văd.

Vreau numele să-mi spui, spre-a-l pomeni în rugăciuni.

MIRANDA

Miranda. — Tată, vai, Porunca ţi-am călcat-o!

FERDINAND

Admirată Miranda, preţuieşti cu-adevărat

Mai mult decât orice pe lumea asta.

Mi-au încântat privirea multe fete,

Ades mi-a fost auzul fermecat

De glasul lor; pe multe dintre ele

Le-am îndrăgit pentru anume haruri,

Dar nu deplin, căci fiecare-avea

Câte-un cusur care-i ştirbea nobleţea...

Dar tu n-ai seamăn, eşti desăvârşită,

Din tot ce-i bun în oameni eşti făcută.

MIRANDA

Eu n-am văzut nicicând vreo altă fată.

Alt chip, decât al meu într-o oglindă,

Nu-mi amintesc. Iar chipuri de bărbaţi,

Afar' de tine, bunul meu prieten,

Şi de iubitu-mi tată, n-am privit.

Cum or fi alţii nu ştiu, însă jur

Pe feciorie — juvaer în zestrea-mi —

Că n-aş vrea alt tovarăş decât tine —

Şi nici nu-mi pot închipui alt om

Vederii mele mai plăcut... Dar iată,

Pălăvrăgesc şi uit îndemnul tatei.

FERDINAND

Miranda, sunt un prinţ, poate chiar rege

— O, n-aş mai fi! — şi n-aş mai îndura

Corvada asta, cum n-aş şti să-ndur

Pe buze-o muscă... Sufletul mi-ascultă:

Din clipa-n care te-am văzut, spre tine

Zburat-a a mea inimă, dorind

Să-ţi fie sclavă. Iată de ce sunt

Un buştenar atât de răbdător.

MIRANDA

Deci, mă iubeşti?

FERDINAND

O, ceruri, o, pământ,

Fiţi martori şi încununaţi-mi spusa

Cu fericire, de-i adevărată,

Iar dacă-i mincinoasă, să-mi prefaceţi

În nenoroc cât bine mi-a fost scris.

Da, te iubesc şi te cinstesc mai mult

Decât orice pe lume.

MIRANDA

Sunt nebună

Să plâng de fericire.

PROSPERO

(aparte)

Două inimi

Alese, întâlnitu-s-au! Pogoare

Asupră-le al cerurilor har!

FERDINAND

De ce plângi?

MIRANDA

De nevrednicia mea,

Că nu cutez să dau ce-aş vrea să dau,

Nici să primesc ceva, fără de care

Nu pot trăi... Dar toate astea-s fleacuri

Mă dau pe faţă, vrând să mă ascund...

Sfioasă şiretenie, în lături!

Tu, nevinovăţie, fi-mi îndemn!...

De vrei, îţi sunt soţie, iar de nu,

Fecioară voi muri, în slujba ta:

Tovarăşă să-ţi fiu, mă poţi opri,

Dar nu mă poţi opri să te slujesc.

FERDINAND

(îngenunchează)

Stăpână dragă, rob îţi sunt, pe veci!

MIRANDA

Îmi vei fi soţ?

FERDINAND

Doresc să-ţi fiu, cum robul

Doreşte libertatea. Iată-mi mâna.

MIRANDA

Ţi-o-ntind pe-a mea cu inima în palmă.

Şi-acum, la revedere; peste-o oră.

FERDINAND

O mie au să-mi pară, nu doar una!

(Miranda iese. Ferdinand se duce să care lemne.)

PROSPERO

Ca ei de fericit nu pot să fiu

— Uimirea bucuria le-a sporit-o —

Mă bucur totuşi mult... Până la cină

Mai am destule de-mplinit, de-aceea

Mă duc la cartea mea.

(Se întoarce în peşteră.)

SCENA 2

Un golf al mării, în stânga faleza coboară lin spre plajă, în dreapta se văd stânci şi o mică grotă, la intrarea căreia stau şi beau Stephano, Trinculo şi Caliban.

STEPHANO

Ia mai ţine-ţi gura! Când s-o goli butoiul, o să bem apă — da' pân-atunci nici o picătură. De-aceea, vira! şi dă-i bătaie. Bea în sănătatea mea, slugă-căpcăun.

TRINCULO

Slugă-căpcăun! Mare nebunie-i pe insula asta! Cică n-ar fi pe ea decât cinci oameni — noi suntem trei; dacă ăilalţi doi au tot atâta minte ca noi, se duce de râpă statul.

STEPHANO

Slugă-căpcăun, bea când îţi spun. Ţi-s ochii duşi în fundul capului.

TRINCULO

Păi, unde vrei să se ducă? Dacă i s-ar duce în coadă, ar fi un căpcăun nemaipomenit.

STEPHANO

Robul meu şi-a înecat limba-n vin. Cât despre mine, nici marea nu mă poate înghiţi — am înotat trei'ş'cinci de leghe pân'la ţărm. Ascultă, căpcăune, ai să-mi fi locotenent, sau stegar.

TRINCULO

Mai degrabă locotenent, că stegar... nu poa' să stea de loc.

STEPHANO

Dom'le căpcăun, n-o să fugim.

TRINCULO

Şi nici n-o să mergem măcar: o să stăm lungiţi, ca nişte câini şi nici n-o să deschidem gura.

STEPHANO

Ascultă, pocitanie, zi şi tu ceva, dacă eşti o pocitanie de treabă.

CALIBAN

Luminăţie, cum o duci? Dă-mi voie

Să-ţi ling sandalele. Pe celălalt

N-o să-l slujesc, fiindcă nu-i viteaz.

TRINCULO

Minţi, căpcăun ageamiu: aş fi în stare să dobor şi-un vagmistru. Bă, peşte stricat, ai mai văzut tu om fricos să bea cât am băut eu azi? Fiindcă eşti jumate peşte, jumate căpcăun, umbli cu minciuni?

CALIBAN

I-auzi-l cum îşi bate joc de mine!

Îl laşi, stăpâne?

TRINCULO

„Stăpâne" — zice. Tâmpit căpcăun!

CALIBAN

Auzi-l! Iarăşi! Muşcă-l, zău, să crape!

STEPHANO

Trinculo, tacă-ţi fleanca! Dacă te răzvrăteşti, cel dintâi copac te-aşteaptă... Bietul căpcăun e supusul meu şi nu îngădui să fie batjocorit.

CALIBAN

Îţi mulţumesc, prea nobile stăpân...

Eşti bun să-mi mai asculţi o dată rugămintea?

STEPHANO

Cu plăcere: cazi în genunchi şi zi-o înc-o dată. Eu şi Trinculo stăm şi te-ascultăm.

(Caliban îngenunchează, Stephano şi Trinculo abia se mai ţin pe picioare.

(Intră Ariel, nevăzut de ei.)

CALIBAN

Cum ţi-am mai spus, sunt robul unui zbir, un vrăjitor care, prin viclenie, mi-a smuls această insulă.

ARIEL

Ba minţi!

CALIBAN

(întorcându-se spre Trinculo)

Minţi tu, maimuţă hâtră. Tare-aş vrea

Să te ucidă bravul meu stăpân... Eu nu mint!

STEPHANO

Trinculo, să ştii că dacă-i mai curmi vorba, îţi zbor vreo câteva măsele.

TRINCULO

Păi, n-am zis nimic.

STEPHANO

Taci acum, o vorbă să n-aud.

(Lui Caliban.) Zi-i 'nainte.

CALIBAN

Prin farmece pe insulă-a pus mâna

— Furându-mi-o. Dacă măria ta

Vei vrea să mă răzbuni — şi ştiu că poţi

Şi ai curajul... Ăsta nu cutează...

STEPHANO

Asta aşa e.

CALIBAN

Vei fi stăpânul insulei, iar eu

Te voi sluji.

STEPHANO

Dar cum să fac? Mă poţi duce la cetăţeanul ăla?

CALIBAN

Da, da, stăpâne: adormit ţi-l dau

Şi poţi să-i baţi şi-un cui în căpăţână.

ARIEL

Minţi, n-ai putere.

CALIBAN

Ce tot îndrugi, neghiobule, pramatie! Te rog, măria ta, loveşte-l zdravăn, Apoi ia-i şipul: de aci-nainte Să bea doar saramură. Nu-i arăt Izvoarele de apă dulce.

STEPHANO

Trinculo, astâmpără-te, c-o păţeşti. Dacă-l mai întrerupi pe căpcăun măcar c-o vorbă, pe legea mea că las mila la o parte şi fac din tine pastramă.

TRINCULO

Dar ce-am făcut? Nici n-am deschis gura. Uite, mă dau mai încolo, poftim.

STEPHANO

N-ai zis tu că minte?

ARIEL

Tu minţi!

STEPHANO

Mint? Na! (îl loveşte.) Dacă ţi-a plăcut, mai spune-mi şi altădată că mint.

TRINCULO

N-am zis că minţi. Ce, eşti într-o ureche şi-ai şi surzit? Dar-ar ciuma-n şipul tău! Uite unde duce beţia. Lua-l-ar naiba de căpcăun, iar ţie cădea-ţi-ar mâna!

CALIBAN

Ha, ha, ha!

STEPHANO

Şi-acum, povesteşte mai departe...

Iar tu dă-te mai încolo! (îl ameninţă pe Trinculo.)

CALIBAN

Să-l baţi până se satură, pe urmă,

Îl bat şi eu.

STEPHANO

Dă-te mai încolo. — Hai zi-i mai departe.

CALIBAN

Cum îţi spuneam, e obiceiul lui

Să doarmă după masă: du-te-acolo,

Ia-i cărţile şi dă-i la cap c-un lemn,

Îi spinteci burta c-un ţăruş, sau gâtul

Cu un cuţit i-l tai. Dar nu uita

Să-i iei hârţoagele, căci fără ele

E-un tont cum sunt şi eu şi nici un duh

Nu-l mai ascultă: toate îl urăsc

La fel ca mine. Cărţile, doar ele,

Pe foc le pui. Mai are şi unelte

— Aşa le zice — şi ar vrea cu ele

Să-şi umple casa, când o va avea.

Dar cea mai mare-avere-a lui e fata,

Frumoasă foc; el însuşi o numeşte

„Fără egal". Femei eu n-am văzut

Afar' de ea şi mama, Sycorax,

Dar între ele-i o deosebire

Ca de la ceruri la pământ.

STEPHANO

E chiar

Atâta de frumoasă?

CALIBAN

Da, stăpâne.

S-ar potrivi în patu-ţi de minune

Şi-o droaie de copii frumoşi ţi-ar face.

STEPHANO

Căpcâune, am să-l ucid pe cetăţean şi am să domnesc pe insulă împreună cu fiică-sa, regina mea — trăiască regele şi regina! Iar tu şi cu Trinculo veţi fi vice-regi... Ce zici de ideea asta, Trinculo, îţi place?

TRINCULO

E straşnică.

STEPHANO

Bate laba, îmi pare rău că te-am pocnit. Numai vezi, cât trăieşti, ai grijă ce vorbeşti.

CALIBAN

Într-o jumate ceas va adormi — îl vei ucide?

STEPHANO

Da, pe cinstea mea.

ARIEL

Stăpânului mă duc să-i dau de veste.

CALIBAN

Ce bine-mi pare! Să ne-nveselim...

Mai zi-mi o dată cântecelul ăla.

STEPHANO

Dacă mă rogi tu, căpcăune, fac orice pentru tine. Hai, Trinculo, să cântăm.

(Cântă.)

Joc de ei ne batem, limba să le-o scoatem,

Facem tot ce vrem.

CALIBAN

Nu-i asta melodia.

(Ariel cântă melodia din fluier şi tamburină.)

STEPHANO

Ce-o mai fi şi asta?

TRINCULO

E cântecelul nostru, cântat de Jupân Nimeni.

STEPHANO

(strângând pumnul)

Dacă eşti om, arată-te. Iar dacă eşti diavol, fă ce vrei.

TRINCULO

(plângăreţ) O, iartă-mi păcatele!

STEPHANO

Moartea stinge toate datoriile. Te sfidez, demone! (Deodată îi piere curajul.) Fie-ţi milă de noi!

CALIBAN

Ţi-e frică?

STEPHANO

Nu, căpcăune, nu mi-e frică de loc.

CALIBAN

Să nu te temi — căci insula e plină

De zgomote şi melodii plăcute,

Ce nu fac rău. Îmi zumzăie-n urechi

Adesea mii de cobze şi de naiuri,

Şi glasuri, uneori, ce mă adorm

Din nou când mă trezesc după-un somn lung.

Atunci, în vis, îmi pare că asupră-mi

Se cască norii şi comori mi-arată,

Încât vreau iar s-adorm, când mă trezesc.

STEPHANO

Îmi place împărăţia asta, în care muzica e pe degeaba.

CALIBAN

Numai să scapi de Prospero.

STEPHANO

Vine şi asta — n-am uitat ce mi-ai spus.

TRINCULO

Cântecul se depărtează. Ce-ar fi să ne luăm după el şi p-ormă să ne facem treaba?

STEPHANO

Ia-o-nainte, căpcăune, te vom urma. Tare-aş vrea să-l văd pe muzicantul ăla. Cântă grozav.

TRINCULO

Hai, vii? Eu rămân în urmă, Stephano.

(îl urmează pe Ariel, urcând poteca de pe faleză)

SCENA 3

Crângul de tei de deasupra peşterii lui Prospero, pe culmea stâncii. Alonso şi curtenii lui, obosiţi şi descurajaţi, îşi croiesc drum printre copaci. Gonzalo se târăşte în urma celorlalţi.

GONZALO

Pe Sfânta Născătoare, nu mai pot,

Nu mă mai ţin picioarele, alteţă.

E-un labirint fără sfârşit. Dă-mi voie

Să m-odihnesc.

ALONSO

Bătrâne, nu te cert,

Fiind eu însumi ostenit de moarte.

Şezi jos şi te-odihneşte...

(Alonso, Gonzalo, Adrian şi Francisco se aşază.)

Până-aici

Mi-a fost nădejdea sfetnic: n-o mai las

Să mă-amăgească. S-a-necat acela

Pe care-l căutăm, iar marea-şi râde

De cercetarea noastră pe uscat...

În pace odihnească!

ANTONIO

(care stă cu Sebastian, ceva mai departe)

Bine-mi pare

Că şi-a pierdut nădejdea. Nu cumva

De hotărârea noastră să te lepezi,

Fiindcă-am dat o dată greş.

SEBASTIAN

Aştept

Un nou prilej, să-l folosim din plin.

ANTONIO

Ce-ai zice să-ncercăm chiar astă-noapte?

Sunt osteniţi de drum şi nu-s în stare

Să stea de veghe ca în alte daţi.

SEBASTIAN

La noapte, deci. Nici un cuvânt mai mult.

(Se aude o muzică solemnă, ciudată. Apare Prospero, nevăzut, deasupra lor.)

ALONSO

Prieteni buni, ce-i cântecul acesta?

GONZALO

O muzică încântătoare, dulce!

(Apar o mulţime de făpturi ciudate, care aşază o masă de ospeţe, apoi dănţuie în jurul ei cu mişcări graţioase; după ce-l poftesc la masă pe rege şi suita lui, dispar.)

ALONSO

Ce-au fost aceste duhuri? Doamne-ajută!

SEBASTIAN

E-un teatru de păpuşi însufleţite.

Acuma cred că-s inorogi pe lume

Şi că-n Arabia e un copac

În care-i tronul păsării măiastre.

ANTONIO

Da, cred şi eu. Iar de mai e vreun lucru

De necrezut, jur că-i adevărat.

Drumeţii niciodată n-au minţit,

Deşi-s huliţi de proşti când vin acasă.

GONZALO

M-ar crede cei din Neapol, de le-aş spune

Ce s-a-ntâmplat aici şi c-am văzut

Asemenea făpturi — nu mă-ndoiesc

Că-s pământeni ai insulei — ciudate

La-nfăţişare, dar mai delicate

Decât sunt îndeobşte-ai noştri semeni?!

PROSPERO

(aparte)

Prea bine zici, cinstite domn, căci unii

Din cei de faţă sunt mai răi ca dracul...

ALONSO

Mă minunez văzând aceste chipuri;

Atâta farmec au şi-atâta graţie!

E muzică-n mişcările lor mute!

PROSPERO

(surâzând sumbru) Nu te grăbi cu lauda, aşteaptă.

FRANCISCO

Ciudat cum au pierit.

SEBASTIAN

Dar n-are-a face,

Mâncarea ne-au lăsat-o şi — ni-e foame...

(Se uită cu jind la masă.) Ce-ar fi să guşti puţin?

ALONSO

Nu, n-am nevoie.

GONZALO

Nu-ţi fie teamă, sire. Când eram

Copii, am fi crezut noi că, la munte,

Sunt oameni care au, ca nişte tauri,

Guşi lungi — desagi de piele — sau că alţii

Au capu-n piept precum ne-ncredinţează

Drumeţii care-ncheie rămăşaguri{16}?

ALONSO

M-aşez cu voi la masă, chiar de-ar fi

Cea de pe urmă... Totuna îmi este,

Căci traiul mi-am trăit. Hai, frate, duce,

Urmează-mi pilda, şezi şi tu cu noi.

(Alonso, Sebastian şi Antonio iau loc la masă.)

(Tunete şi fulgere. Apare Ariel, cu înfăţişarea unei zgripţoroaice înaripate. Bătând din aripi face să dispară masa, printr-o vrajă ciudată.)

ARIEL

Sunteţi trei păcătoşi, pe care marea,

Urmând porunca soartei — ce-i stăpâna

Pământului — v-a azvârlit aici,

Pe insula aceasta fără oameni,

Căci printre oameni n-aţi putea trăi.

(Cei trei scot săbiile.)

V-am scos din minţi, fricoşilor; dar alţii,

La fel de laşi ca voi, s-ar spânzura

Sau îneca, de-ar fi în locul vostru!

(Cei trei se reped să lovească, dar o vrajă îi ţintuieşte.)

Nebunilor! Eu şi ortacii mei

Suntem ale destinului unelte.

Cu săbiile voastre aţi putea

Să-mpungeţi mai degrabă vântul, sau

Să sfâşiaţi râzânda faţă-a mării,

Decât să smulgeţi din penetul meu

Măcar vreun fir. La fel de neatins

Sunt ceilalţi. Şi de-altminteri chiar de-aţi vrea

Tot n-aţi putea, căci săbiile voastre

Prea grele-s pentru voi acum... Mi-e dat

Să v-amintesc că din Milan, voi trei

Pe Prospero l-aţi alungat, zvârlindu-l

Pe mare — care fapta v-a plătit-o! —

Cu mândra-i copiliţă împreună.

Drept care cerul, care doar amână,

Fără-a uita, a aţâtat uscatul

Şi marea, împotriva voastră — da,

A asmuţit asupra voastră toate

Făpturile pământului şi mării...

Alonso, ţie ţi-a luat feciorul

Şi-acum, prin mine, îţi vesteşte-o moarte —

O vei simţi la fiecare pas

Pe insula aceasta fără viaţă;

De-a ei mânie, doar prin pocăinţă

Şi-o viaţă fără pată, poţi scăpa.

(Se aude un tunet şi Ariel dispare; reapar, însoţite de o muzică suavă, graţioasele făpturi, care, dansând şi făcând fel de fel de grimase, scot masa afară din scenă.)

PROSPERO

Ai fost grozav în rolul zgripţoroaicei,

Scump Ariel — cu mult firesc, întocmai

Precum ţi-am poruncit. Şi n-ai uitat

Nimic din ce aveai de spus. La fel

Şi celelalte duhuri şi-au jucat

Cu-nsufleţire, admirabil, rolul.

Da, şi-a făcut efectul vraja mea:

Duşmanii mei, cu minţile robite,

Sunt în puterea mea. În starea asta

Îi las, iar eu mă duc la Ferdinand

— Ei cred că-i mort — şi la Miranda lui

Şi-a mea.

(Iese.)

GONZALO

Dar ce ai, sire, pentru Dumnezeu?!

De ce privirea asta rătăcită?

ALONSO

E groaznic! Se făcea că îmi vorbesc

Talazurile, că îmi cântă vântul,

Iar tunetul, cu orga lui cumplită,

Acelaşi nume — PROSPERO-mi rostea,

Ca un ecou. Acuma ştiu de ce

Fecioru-mi zace-n patul lui de alge; .

Mă duc să-l caut în adâncul mării,

Să-mpart cu el culcuşul.

(Se repede spre mare.)

SEBASTIAN

De-ar veni

Toţi demonii pe rând, cu ei m-aş bate.

ANTONIO

Te însoţesc.

(Ies cu sabia în mână, înnebuniţi.)

GONZALO

Da, sunt pierduţi toţi trei.

Păcatul lor, ca o otravă-nceată,

Începe a-i muşca pe dinăuntru.

Voi, ce sunteţi mai sprinteni decât mine,

Urmaţi-i şi opriţi-i de la fapta

La care nebunia îi îndeamnă.

ADRIAN

Urmează-ne, te rog.

(Pornesc pe urmele celor trei.)

ACTUL IV

SCENA l

În faţa peşterii lui Prospero. Prospero iese din peşteră cu Ferdinand şi Miranda.

PROSPERO

De-am fost prea aspru în pedeapsa mea,

Răsplata ce ţi-o dau îndreaptă răul:

Îţi dau o parte-a vieţii mele, partea

Care mă ţine-n viaţă. Deci, a ta e.

La cazne te-am supus, ca să-ţi încerc

Iubirea. Ai trecut ciudat de bine

Această încercare. De aceea,

În faţa cerului îţi întăresc

Bogatul dar. O, Ferdinand, nu râde

C-o laud: vei vedea curând că-ntrece

Cu mult orişice laudă.

FERDINAND

Te cred,

Oracolele orişice mi-ar spune.

PROSPERO

Primeşte-mi fiica-n dar şi drept răsplata

Prea vrednic dobândită. Dar să ştii

Că de te-atingi de fecioria ei{17}

'Nainte de sfinţita cununie,

Unirea voastră nu va fi rodită

De nici o ploaie-a cerului: doar ură,

Dispreţ şi vrajbă patul nupţial

Vi-l vor aşterne-ncât vă va fi silă

De el, amândurora. Deci, doar torţa

Lui Himeneu să-ţi lumineze calea.

FERDINAND

Cum năzuiesc la zile liniştite,

Copii frumoşi şi viaţă-ndelungată,

Cu-o dragoste ca asta — nici un demon

Nu-mi poate ispiti cu negre iaduri

Şi amăgeli onoarea. I-aş răpi

Acelei zile strălucite nimbul,

Doar când aş crede că-ai lui Phoebus cai

Au damblagii, sau că frumoasa Noapte

E ţintuită-n iad.

PROSPERO

Frumos vorbit-ai. Deci, stai cu ea de vorbă: e a ta...

(îndrăgostiţii se retrag şi se aşază ceva mai încolo, pe banca de piatră. Prospero îşi ridică toiagul.)

Hei, Ariel, prea harnica mea slugă!

(Apare Ariel.)

ARIEL

Aici sunt. Ce doreşti, stăpânul meu?

PROSPERO

Tu şi ortacii tăi mi-aţi împlinit

Cu vrednicie ultima poruncă.

Acum, vă dau o nouă-nsărcinare:

Adu-mi aici alaiul peste care

Te-am pus stăpân — dar repede, căci vreau

Să-ncânt privirea tinerei perechi

Cu-o plăsmuire a moinţii mele:

Eu le-am făgăduit-o, şi-o aşteaptă.

ARIEL

Numaidecât?

PROSPERO

În clipa asta chiar.

ARIEL

Până să zici „Ai plecat?"

Şi să mai răsufli-o dat'

Pe toţi ţi i-am adunat

— Mă iubeşti, stăpâne, oare?

PROSPERO

Da, Ariel, din inimă. — Să nu vii

Decât când îmi vei auzi chemarea.

ARIEL

Fireşte.

(Dispare.)

PROSPERO

(întorcându-se la Ferdinand)

Vezi cuvântul să ţi-l ţii,

Pornirilor să nu le dai frâu liber,

Căci pentru focul sângelui e-un pai

Chiar jurământul cel mai grav. Să fii

Mai cumpătat, de vrei să-ţi ţii cuvântul.

FERDINAND

Pe pace fii, căci neaua virginală

Ce-o port pe inimă îmi potoleşte

A trupului văpaie{18}.

PROSPERO

Bine... Vino,

E vremea, Ariel: mai multe duhuri

Adu, decât vreunul să lipsească.

Tăcere, numai ochi să fim! Tăcere!

(Se aude o muzică suavă.)

MASCARADA

Apare Iris

IRIS

Zeiţă Ceres, holdele-ţi înalte

De grâu, de orz, de-ovăz şi celelalte —

Păşunile din munţi, cu oi blajine,

Imaşurile de fâneaţă pline,

Zăvoaiele pe care-April le împle

Cu crini, de pus naiadelor la tâmple —

Dumbrăvile, a căror umbră deasă

O caută acel pe care-l lasă

Ibovnica; şi viile bogate,

Şi ţărmul sterp, cu stânci, pe care-ades

Te-ntinzi la soare — lasă-acestea toate:

A Cerului crăiasă m-a trimes

Pe mine, curcubeul ei, să-ţi spun

Că vrea să-i fii, la joc, tovarăş bun.

Văd carul ei, cel tras de păunite:

Hai, Ceres, spune-i bun venit zeiţei.

(Carul Junonei apare pe boltă. Intră Ceres.)

CERES

Salut, o sol pestriţ, ce pe vecie

Asculţi de a lui Jupiter soţie

Şi, cu-aripi ca şofranul, peste flori

Îmi picuri miere şi îmi înfăşori

Pământurile-n straşnice covoare

Stăpâna ta de ce mă cheamă oare?

IRIS

Spre a nunti o dragoste curată

Şi-a-i da o zestre binemeritată.

CERES

Drag arc ceresc, întâi să-mi spui, de vrei,

Dacă Venera şi feciorul ei

Sunt cu regina, fiindcă-am jurat

Să nu-i mai văd, de când l-au ajutat

Pe Pluton să-mi răpească biata fiică.

IRIS

De ea tu n-ai temei să-ţi fie frică:

Am întâlnit-o printre nori — zbura

Spre Paphos, cu fecioru-i după ea.

Pe-aici când au trecut, au vrut cu-o vrajă

Nesăbuită să mi-i prindă-n mreajă

Pe-aceşti logodnici, juruiţi să fie

Fără prihană pân-la cununie.

Dar în zadar: ibovnica lui Marte

A dat iar greş. Iar fiul ei, trist foarte,

Săgeţile-otrăvite şi le-a frânt

Şi a rostit fierbinte jurământ

Să nu mai tragă, ci, ca un ştrengar

Cu vrăbiile să se joace doar.

(Junona coboară din carul ei.)

CERES

Junona, cea mai mândră-ntre regine,

Soseşte: după paşi o simt că vine.

JUNONA

Ce faci, iubită soră? Hai cu mine,

Perechea asta s-o blagoslovim

— Să propăşească-n pace să-i dorim!

(Cântă.)

Bunăstare, armonie,

Mulţi copii şi bucurie

Azi Junona vă urează

Şi vă binecuvântează.

CERES

Roade multe şi bogate

Şi hambare-ndoldorate;

Vite grele de ciorchine,

Holde mari, cu spice pline;

Primul prunc să vină-n lume

După seceriş anume.

Grijile să nu vă plouă

— Ceres vă urează vouă.

FERDINAND

Ce arătări fermecătoare.

Oare Sunt duhuri?

PROSPERO

Duhuri, da: eu le-am chemat

Din lumea lor, spre a da trup şi viaţă

Închipuirii mele.

FERDINAND

O, aş vrea

În paradisu-acesta să trăiesc

O veşnicie, lângă un părinte

Atât de înţelept si minunat.

(Junona şi Ceres îşi vorbesc în şoaptă, apoi o trimit pe Iris cu o solie.)

MIRANDA

Iubitul meu, tăcere, căci Junona

Şi Ceres îşi şoptesc{19}.

PROSPERO

Mai e ceva

De împlinit. Tăceţi, nu rupeţi vraja!

IRIS

Voi, nimfe ale apelor de munte,

Cu ochi blajini şi verzi cununi pe frunte,

Lăsaţi nahlapii şi porniţi, alai:

Junona vă pofteşte pe-acest plai.

Veniţi, fecioare-nimfe, de îndată

Să-ncununăm o dragoste curată.

(Intră un grup de nimfe.)

Secerători trudiţi şi arşi de soare,

Veniţi si voi aici, de pe ogoare.

Vă puneţi pălăriile de paie

Şi-n horă prindeţi nimfele bălaie.

(Intră un grup de cosaşi, îmbrăcaţi în straie de sărbătoare. Se alătură nimfelor într-un dans plin de graţie, spre sfârşitul căruia Prospero tresare deodată şi începe să vorbească. Se aude apoi un zgomot ciudat, învălmăşit, iar dansatorii ies cu vizibilă părere de rău.)

PROSPERO

(aparte)

Uitasem de mârşava uneltire

Urzită împotriva vieţii mele

De Caliban şi aliaţii lui.

Se-apropie momentul.

(Către duhuri)

Foarte bine! Şi-acum, plecaţi. Ajunge.

FERDINAND

Tatăl tău

E mistuit de-o patimă ciudată.

MIRANDA

N-a fost nicicând atât de mânios.

PROSPERO

Pari tulburat, băiete, şi speriat:

Fii vesel. Doar petrecerea-i sfârşită,

Actorii, cum ţi-am spus, au fost doar duhuri

Şi toate s-au topit acum în aer:

Aidoma acestei năluciri,

Palatele şi turnurile-nalte,

Şi templele, şi însuşi globu-acesta

Cu tot ce-i viu pe el — se vor topi

Făr-a lăsa vreo urmă, ca şi-această

Părelnică serbare: viaţa noastră

E din plămada viselor făcută,

Şi somnul o-mpresoară... Domnul meu,

Sunt tulburat, îmi iartă slăbiciunea —

Bătrâna-mi minte-i răvăşită-acum.

De beteşugu-acesta să nu-ţi pese.

Retrage-te-n chilia mea, de vrei,

Şi te-odihneşte. Voi umbla puţin,

Să-mi liniştesc înfierbântata minte.

PERDINAND şi MIRANDA

Noi îţi dorim să-ţi dobândeşti iar pacea.

(Ies amândoi.)

PROSPERO

Să-mi vii ca gândul!

Haide, Ariel! De tine-i vorba.

(Apare Ariel.) ARIEL

Cu-al tău gând sunt una.

Ce porunceşti?

PROSPERO

E vremea să fim gata

A-l întâlni pe Caliban.

ARIEL

Stăpâne,

Când am jucat în rolul blândei Ceres{20},

Am vrut să-ţi spun, dar m-am temut apoi

Să nu te superi.

PROSPERO

Unde i-ai lăsat

Pe ticăloşi?

ARIEL

Ti-am spus: erau beţi turtă

Şi bătăioşi, încât loveau văzduhul

Că le-adia pe-obraji — şi chiar pământul

Că le-atingea picioarele. Şi totuşi

Erau mereu cu gândul la complot.

Când am izbit în tamburină-o dată,

Ca nişte cai urechile-şi ciuliră,

Holbară ochii şi adulmecară,

Cu nările umflate, melodia.

Atât de mult le-am fermecat auzul,

Că m-au urmat, ca mânjii glasul iepei,

Prin spinării, ce i-au împuns amarnic.

La urmă, i-am lăsat în smârcul verde

Din dosul grotei; până la bărbie-s

Vârâţi în smârcul mai duhlit ca ei.

PROSPERO

Bine-ai făcut. Făptura nevăzută

Păstrează-ţi-o: mai am de ea nevoie.

Adu-mi aici zorzoanele din casă

— Momeală pentru hoţi.

ARIEL

Mă duc, mă duc.

PROSPERO

Un diavol înnăscut, de-a cărui fire

Învăţul nu se prinde, în zadar

M-am străduit să-l schimb: cu anii, trupul

I-e şi mai hâd, iar sufletul mai putred...

Îi schingiuiesc pe toţi, până la sânge!

(Reapare Ariel, încărcat cu veşminte strălucitoare etc.)

Atârnă-le pe o ramură de tei.

(Ariel le atârnă. Prospero şi Ariel rămân nevăzuţi.

Intră Caliban, Stephano şi Trinculo, uzi leoarcă.)

CALIBAN

Călcaţi tiptil, să n-audă sobolul

Un pas măcar. Aici i-e vizuina.

STEPHANO

Ascultă, pocitanie, zâna ta, de care ziceai că-i cumsecade, şi-a cam bătut joc de noi.

TRINCULO

Mă căpcăune, tot trupul îmi miroase a pişălău de cal, drept care nasul s-a supărat foc.

STEPHANO

La fel şi-al meu... Auzi, căpcăune? Dacă mă-n-furii pe tine, să ştii că...

(Scoate cuţitul.)

TRINCULO

S-a zis cu tine, căpcăune.

CALIBAN (umil)

Stăpâne, ai încredere în mine,

Fii răbdător: răsplata te va face

Să uiţi de neplăceri... Vorbiţi în şoaptă:

E linişte ca-n miezul nopţii încă...

TRINCULO

Măcar de nu ne-am fi pierdut clondirele în smârc...

STEPHANO

Da, căpcăune, asta nu-i doar o ruşine, ci şi o pierdere fără seamăn.

TRINCULO

Mă doare mai mult decât că m-am udat. Şi mai zici, căpcăune, că-i o zână cumsecade!

STEPHANO

Mă duc să-mi scot şipul din baltă, chiar de-ar fi să mă vâr până peste urechi în noroi.

CALIBAN

Stai liniştit măria ta...

(Se târăşte până la gura peşterii.)

Aici

E gura peşterii... Pătrunzi tiptil

Şi săvârşesti acea nelegiuire

Prin care-ajungi al insulei stăpân,

Iar eu, pe veci, o prea plecată slugă.

STEPHANO

Bate laba. Încep să nutresc gânduri sângeroase.

TRINCULO

(trăgând cu ochiul la veşmintele atârnate)

O, rege Stephano! Alteţă! Mărite domn Stephano (apucă o haină) uite ce garderobă te-aşteaptă!

CALIBAN

Nebunule, sunt nişte zdrenţe doar!

TRINCULO

Da de unde, căpcăune! (îmbrăcând haina.) Ştim noi ce-i o zdreanţă. O, rege Stephano! (începe să ţopăie.)

STEPHANO

Scoate haina de pe tine, Trinculo. Vezi pumnul ăsta? Dă-o-ncoace, c-o vreau eu.

TRINCULO

O vei avea măria ta.

(Şi-o scoate cu părere de rău.)

CALIBAN

Rămâne-ţi-ar în gât! Ce ţi-a venit,

Nebunule, de ţi-au căzut cu tronc

Aceste boarfe? Lasă-le! Întâi

Să-l omorâm, căci dacă se trezeşte

E vai de noi, ne tăbăceşte pielea.

STEPHANO

Ţine-ţi gura, căpcăune. Nene teiule, nu cumva jiletca asta-i a mea? (O îmbracă.) Acu' jiletca-i sub tei, pe umerii mei, şi-o să-mi ţină de cald tot anul.

TRINCULO

(dârdâind)

Da, zău, măria ta, furăm cu toptanul{21}!

STEPHANO

Bunăăă! Ţine-o haină pentru gluma asta: sub domnia mea, oamenii de duh vor fi răsplătiţi cum se cuvine. „Furăm cu toptanul" — da, bine zis. Mai na o haină.

TRINCULO

Căpcăune, pune-ţi puţin clei pe deşte şi ia ţoalele care au mai rămas.

CALIBAN

Nu mă ating de ele. Pierdem vremea

Şi-o să ne pomenim schimbaţi în gâşte

Sau chiar în cimpanzei cu fruntea strâmtă.

STEPHANO

Căpcăune, pune mâna şi ajută-ne să cărăm boarfele astea până la polobocul meu de vin, altminteri te dau afară din împărăţie. Hai, ţine asta.

TRINCULO

Şi asta.

STEPHANO

Da, şi asta. (îl încarcă.)

(Se aud chiote de vânătoare. Apar o dumedenie de duhuri cu chip de câine şi încep să-i fugărească. Prospero şi Ariel le asmut.)

PROSPERO

Hai tu, Duh al munţilor!

ARIEL

Şo pe ei, Argint Viu!

PROSPERO

Hai, Furie! Uite colo, Tiran! Şo pe ei!

(Caliban, Stephano şi Trinculo sunt alungaţi din scenă.)

Poruncă spiriduşilor le dau

Să-i facă zob, să-i macine-n dureri;

De-atâtea vânătăi câte-au să aibă,

Să fie mai tărcaţi decât un tigru.

ARIEL

Auzi-i cum răcnesc.

PROSPERO

Să-i fugărească

Amarnic. — Da, acum îi am în mână

Pe toţi vrăjmaşii mei. Strădania mea

Se va sfârşi curând, iar tu putea-vei

Zburda în libertate, încă-un pic

Slujeşte-mă şi-al tău va fi văzduhul.

(Iese.)

ACTUL V

SCENA l

În faţa peşterii lui Prospero. Acesta apare în veşmintele sale vrăjitoreşti, însoţit de Ariel.

PROSPERO

Se împlineşte tot ce-am pus la cale.

Am vrăji de soi şi duhuri ce m-ascultă,

Iar vremea-şi mină carul înainte.

Ce oră e?

ARIEL

E şase şi spuneai

Că munca noastră va-nceta la şase.

PROSPERO

Am spus aşa, când am stârnit furtuna...

Dar regele şi soţii lui ce fac, Ia spune-mi?

ARIEL

Sunt închişi ca mai 'nainte

— Cum i-ai văzut — în acel crâng de tei

Ce-ţi apără chilia de furtuni.

Nu ies de-acolo, de nu-i slobozeşti.

Toţi trei: monarhul, frate-său, precum

Şi fratele matale, aiurează,

Iar ceilalţi îi deplâng, nenorociţi,

Îndeosebi cel căruia îi zici

„Bătrânul şi cinstitul lord Gonzalo":

Pe barba lui curg lacrimile-întocmai

Ca ploaia-n streşini... Vraja ta i-a prins

Atât de zdravăn, că, de i-ai vedea,

La inimă te-ai înmuia.

PROSPERO

Crezi, oare?

ARIEL

Eu, de-aş fi om, m-aş înmuia.

PROSPERO

Şi eu...

Dacă pe tine, care eşti doar duh,

Te-nduioşează starea lor, pe mine,

Care li-s semen şi-am aceleaşi patimi,

Cum ar putea să nu mă mişte-adânc?

Deşi ticăloşia lor mă-nfurie,

Chem Cugetul, mai darnic, împotriva

Mâniei: în virtute stă nobleţea,

Nu-n răzbunare. Mă opresc aici:

Mă mulţumesc cu pocăinţa lor.

Hai, dă-Ie drumul, Ariel. Voi rupe

Aceste vrăji, să-şi vină iar în fire

Pentru-a putea redeveni ei înşişi.

ARIEL

Stăpâne, ţi-i aduc numaidecât.

(Dispare.)

PROSPERO

(Descrie un cerc magic cu toiagul.)

Voi, iazme ale apei şi pădurii,

Şi voi, ce fără urme pe nisip

Fugiţi după Neptun, când scade marea,

Şi-l ocoliţi, când creşte iar. Voi, duhuri

Ce în lumina lunii semănaţi

O iarbă creaţă, nu de oi păscută —

Şi voi, ce-n miez de noapte împliniţi

Ciupercile — precum şi voi, ce râdeţi

Când sună ceasul stingerii, — prin voi,

Oricât de slabe-aţi fi, am fost în stare

Să scad lumina soarelui de-amiază,

Să slobozesc năprasnicele vânturi

Şi să încaier bolţile cu marea.

Am dat pe mâna tunetului focul;

Lui Jupiter, cu propriul său trăsnet

I-am despicat stejarul. Zguduind

Din temelii înaltul promontoriu,

Am smuls din rădăcină pini şi cedri.

Tot eu am dat mormintelor poruncă

Să se deschidă şi trezindu-şi morţii

Să-i lase-n lume... De magia-mi cruntă

Mă lepăd, iată. Vreau să mai stârnesc

O muzică divină, ca să-i facă

Să-mi înţeleagă gândul.

(Ridicând toiagul.)

După-aceea

Îmi frâng toiagul şi-l îngrop în ţărnă,

Iar cartea am s-o zvârl într-un adânc

Necercetat de nimeni, niciodată.

(Se aude o muzică solemnă. Reapare Ariel, urmat de Alonso, care dă din mâini ca un nebun, şi de Gonzalo. Apoi intră în scenă Sebastian şi Antonio, cu gesturi asemănătoare, urmaţi de Adrian şi Francisco. Toţi intră în cercul desenat de Prospero şi rămân ca vrăjiţi. Văzându-i astfel, Prospero vorbeşte.)

PROSPERO

(lui Alonso)

Un cânt solemn e leacul cel mai bun

Al unei minţi bolnave. Linişteşte-ţi

Înfierbântatul cap, lipsit de cuget.

Rămâi în cerc, eşti ţintuit de-o vrajă...

Cinstite domn Gonzalo, ochii mei

Văzându-i pe ai tăi se-nlăcrămează...

Se risipeşte vraja şi, precum

În noapte se strecoară zorii limpezi

Şi bezna o topesc, la fel încep

Şi ei să-alunge ceaţa neştiinţei

Ce le învăluise judecata...

O, vrednice Gonzalo, credincios

Aceluia pe care îl slujeşti,

Tu m-ai salvat, cu vorba şi cu fapta,

Credinţa eu din plin ţi-oi răsplăti-o...

Alonso, tu ai fost prea crud cu mine

Şi fiica mea, de fratele tău pus —

Îţi ispăşeşti azi vina, Sebastiane...

Pe tine, frate-al meu, hrănit cu-ambiţii

Ce ţi-au stârpit în suflet omenia,

Încât ai încercat, cu Sebastian

— Ce-i şi mai chinuit de remuşcări —

Pe rege să-l omori, te iert acum,

Oricât ai fi de vitreg... Judecata

Să li se limpezească a-nceput:

Se-apropie ca valurile mării

De ţărmu-ntunecat al minţii lor...

Toţi mă privesc, dar nu mă recunosc.

Hei, Ariel, din peşteră adu-mi

Coroana şi topazul.

(Ariel zboară spre peşteră.)

Lepăd masca

Şi mă arăt aşa cum în Milano

Am fost cândva. Hai, duhule, grăbeşte,

Îţi voi reda îndată libertatea.

(Ariel se întoarce, cântând, şi-l ajută pe Prospero să se-mbrace.)

ARIEL

Zbor cu-albinele sprinţare

Şi m-ascund în câte-o floare

Când vreo buhă dă chemare.

După vară zbor, călare

Pe-a liliecilor spinare.

Fericit şi vesel o să fiu,

Sub o floare de pe-un ram mlădiu.

PROSPERO

O, cât îmi vei lipsi, drag Ariel!

Dar vei fi slobod. Da, aşa, aşa...

(Ariel îl ajută să se îmbrace.)

Şi-acum, pân' la corabia regeasca

Să-mi zbori, sol nevăzut, îi vei găsi

Pe mateloţi pe punte, adormiţi.

Sunt treji doar căpitanul şi cu şeful

De echipaj: adu-mi-i de îndată.

ARIEL

Sorbind văzduhul, fi-voi înapoi

Pân' să apuce inima să-ţi bată

De două ori.

(Dispare.)

GONZALO

Acesta e tărâmul suferinţei,

Al spaimei şi-al minunilor. O, Doamne,

Ajută-ne de-aicea să scăpăm!

PROSPERO

Priveşte, rege, ai în faţa ta

Pe Prospero, nedreptăţitul duce

Al mândrului Milan. Şi ca dovadă

Că-i viu acela care îţi vorbeşte,

Te-mbrăţişez şi îţi urez şi ţie

Şi celorlalţi, un cald: „Bine-aţi venit!"

ALONSO

Nu ştiu de eşti chiar el, sau o nălucă

Din cele ce de-un timp mă amăgesc.

Dar inima îţi bate, văd — eşti viu.

Din clipa când mi-ai apărut în faţă,

Cumplitul zbucium, ce mă adusese

În pragul nebuniei, m-a lăsat.

Presimt c-a fost o stranie poveste

— De s-a sfârşit cumva... Îţi dau-napoi

Ducatul, şi te rog să-mi ierţi greşeala.

Dar cum de-i Prospero aici şi-n viaţă?

PROSPERO

(lui Gonzalo)

Te voi îmbrăţişa întâi pe tine,

Prieten drag — eşti cinstea întrupată.

GONZALO

O fi sau nu aievea? N-am să jur.

PROSPERO

Vă mai aflaţi, pesemne, sub o vrajă

A insulei, de puneţi la-ndoială

Tot ce vedeţi. — Bine-aţi venit, prieteni!

(Aparte, lui Sebastian şi Antonio.)

Cât despre voi, nevrednicii mei domni,

A regelui mânie aş putea,

De-aş vrea, să o abat asupra voastră,

Vădindu-vă trădarea. Dar nu-i vremea

Să spun ce ştiu.

SEBASTIAN

(lui Antonio)

Vorbeşte-n el Satana.

PROSPERO

De fel...

Cât despre tine, om nevrednic

— M-aş pângări dacă ţi-aş spune „frate" —

Îţi iert ticăloşiile, pe toate,

Şi-ţi cer ducatul înapoi, căci ştiu

Că trebuie să-l dai.

ALONSO

De-ntr-adevăr

Eşti Prospero, ne spune-n amănunt

Cum ai scăpat şi cum ne-am întâlnit

Cu tine-aici, când nu sunt nici trei ceasuri

De când am fost zvârliţi pe ţărmu-acesta,

La care Ferdinand, iubitu-mi fiu,

N-a mai ajuns — o, dureros e gândul!

PROSPERO

Îmi pare rău.

ALONSO

E-o pierdere cumplită

N-o poate nici răbdarea lecui.

PROSPERO

Nu cred că ajutorul i-ai cerut.

O pierdere la fel de grea având,

Ea sprijinul mi-a dat şi-s împăcat.

ALONSO

O pierdere la fel de grea?

PROSPERO

La fel

Şi n-am atâtea mijloace s-o-ndur,

Pe cât ai tu: eu fiica mi-am pierdut-o.

ALONSO

O fiică! De-ar fi-n viaţă amândoi,

În Neapole, eu rege şi regină

I-aş face si m-aş duce să mă-ngrop

În fundul mării, unde-mi zace fiul...

Când ai pierdut-o?

PROSPERO

Astăzi, în furtună...

Dar, domnii mei, îmi pare că sunteţi

Aţât de uluiţi, încât nu daţi

Nici ochilor crezare... Ce vă spun

E-adevărat. Cât de năuci aţi fi,

Aflaţi că eu sunt Prospero, acelaşi

Pe care din Milan l-aţi alungat

Şi care-n chip ciudat a nimerit

Pe insula aceasta, ca s-ajungă

Stăpânul ei, iar voi să fiţi zvârliţi

Pe ţărmul ei... Dar mă opresc aici —

E o poveste lungă, n-o poţi spune

La prima întâlnire, nici la masă...

(Arătând spre intrarea peşterii)

Bine-ai venit, măria ta. Această

Chilie mi-e palat. N-am multe slugi,

Iar în afară n-am nici un supus.

Priviţi, vă rog: de vreme ce îmi daţi

Ducatul înapoi, vă răsplătesc

C-un dar la fel de scump, sau cel puţin

Cu o minune care vă va face

La fel de bucuroşi pe cât sunt eu.

(Prospero ridică perdeaua de deasupra intrării. Se vede cum înăuntru Ferdinand şi Miranda joacă şah.)

MIRANDA

Mă-nşeli, iubitul meu.

PERDINAND

Nu, draga mea,

Pentru nimic în lume nu aş face-o.

MIRANDA

Iar mie mi-ar părea că joci frumos

Chiar dac-ai face-o pentru-o-mpărăţie.

ALONSO

De-i vreo nălucă-a insulei, cumva,

Îmi pierd feciorul pentru-a doua oară.

SEBASTIAN

Minunăţie!

PERDINAND

Marea-i milostivă,

Deşi-i atât de crâncenă. Degeaba

Am blestemat-o.

(îngenunchează în f aţa lui Alonso.)

ALONSO

Te binecuvântă

Un tată fericit! Hai, fiul meu,

Ridică-te şi spune-mi ce-i cu tine.

MIRANDA

Minune! Ce de nobile făpturi!

Ce oameni minunaţi! O, lume nouă,

Frumoasă eşti, cu-asemenea făpturi!

PROSPERO

(cu un surâs amar)

E nouă pentru tine...

ALONSO

Cine-i fata?

O poţi cunoaşte doar de vreo trei ceasuri.

O fi zeiţa ce ne-a despărţit

Şi ne-a unit apoi din nou?

FERDINAND

Nu, tată,

E-o muritoare, dar eterna Pronie

Mi-a hărăzit-o: am ales-o când

Nici nu puteam să cer povaţa tatei,

Nici nu credeam că mai am tată. Ea

E fiica ăstui duce de Milan,

De-a cărui faimă auzisem des,

Dar nu-l văzusem, şi care mi-a dat

O nouă viaţă. Prin această fată,

El mi-e al doilea tată.

ALONSO

Pentru ea

La fel voi fi... Dar ce ciudat îmi pare

Să-i cer iertare fiului meu...

FERDINAND

Sire,

Opreşte-te. Trecutul a murit

— Să nu ne-apese cugetul.

GONZALO

Am plâns

În sinea mea, de-aceea n-am vorbit...

Priviţi această tânără pereche,

O, zei, şi o cunună sacră daţi-i.

Căci voi ne-aţi însemnat anume drumul

Ce ne-a adus aici.

ALONSO

Amin, Gonzalo.

GONZALO

Milanul din Milan a fost zvârlit

Ca să domnească-ai săi urmaşi în Neapol?

Daţi bucuriei glas şi-nveşniciţi-o

Cu aur în coloane! Claribel

Plecând la Tunis, îşi găseşte-un soţ

Şi fratele ei, Ferdinand, îşi află

O soaţă, chiar când alţii-l cred pierdut;

Iar Prospero-şi recapătă ducatul

Pe-o insulă pustie. Şi noi toţi

Redevenim noi înşine, de unde

Ne cam pierdusem mintea fiecare.

ALONSO

(către Ferdinand şi Miranda)

Vreau mâinile să mi le daţi. Durerea

Să-i mai apese pe aceia care

Nu vă doresc deplină fericire!

GONZALO

Amin, aşa să fie!

(Reapare Ariel, urmat de Căpitan şi de Şeful de echipaj, buimăciţi).

ARIEL

Uite, sire,

Sunt tot de-ai noştri!

N-aveam eu dreptate

Să spun că ăsta n-o să se înece

Cât timp mai sunt spânzurători pe lume?

(Şefului de echipaj.)

Ascultă, blestematule, nu-njuri

Şi pe uscat, cum înjurai pe bord?

Aici nu mai ai glas? Ce veşti ne-aduci?

ŞEFUL

Întâi de toate, vestea cea mai bună:

Că-i teafăr regele şi-a lui suită.

A doua veste bună e că nava,

În urmă cu trei ceasuri sfărâmată,

E-ntreagă-acum şi gata de plutire,

Ca-n ziua când pe mare am purces.

ARIEL

(la urechea lui Prospero)

Stăpâne, toate-acestea le-am făcut

De când ne-am despărţit.

PROSPERO

O, harnic duh!

ALONSO

Sunt întâmplări cu totul nefireşti,

Din ce în ce mai stranii. — Să ne spui

Cum ai ajuns aici?

ŞEFUL

De-aş şti că-s treaz

De-a binelea, m-aş strădui să-ţi spun...

Dormeam buştean, îngrămădiţi pe punte

— N-aş şti să spun de când şi cum anume

Când, fără veste, ne-a trezit o larmă

De urlete, un zăngănit de lanţuri

Şi alte zvonuri înfricoşătoare.

Ne-am pomenit toţi slobozi, iar în faţă

Corabia sta — teafără şi mândră.

Văzând-o, căpitanul a-nceput

Să ţopăie, dar într-o clipă-am fost

Luaţi pe sus şi-aduşi aici, ca-n vis.

ARIEL

(la urechea lui Prospero) Lucrat-am bine?

PROSPERO

Straşnic! Vei fi slobod.

ALONSO

E-un labirint de întâmplări ciudate,

Cum nu a cunoscut vreodată omul.

Puteri deasupra Firii sunt la mijloc

— Ne poate lămuri doar vreun oracol.

PROSPERO

Nu-ţi frământa degeaba mintea, sire,

Cu-aceste ciudăţenii, în curând

Voi lămuri eu însumi, pe-ndelete,

Aceste întâmplări, ce-au să vă pară

Fireşti atunci. Fiţi veseli deocamdată —

Şi bune să vă pară toate cele.

(Lui Ariel.) Apropie-te, duhule. Dă-i drumul

Lui Caliban şi celorlalţi. Dezleagă-i

De vrajă. (Ariel pleacă.)

Cum te simţi, măria ta?

Suitei tale îi lipsesc, îmi pare,

Vreo câţiva inşi, de care ai uitat.

(Reapare Ariel, împingându-i din urmă pe Caliban, Stephano şi Trinculo, îmbrăcaţi în straiele furate.)

STEPHANO

Fiecare să aibă grijă de ceilalţi, nu de sine însuşi! Fiindcă-n viaţă totu-i să ai noroc. Coragio, căpcăune, coragio!

TRINCULO

Dacă iscoadele pe care le port sub frunte spun adevărul, atunci am în faţa mea o privelişte grozavă.

CALIBAN

O, Setebos, ce duhuri minunate!

Şi cât e de frumos stăpânul meu!

Mă tem că mă va pedepsi.

SEBASTIAN

Ha, ha!

Antonio, ce-s ăştia? De vânzare-s?

ANTONIO

Eu cred că da, căci unul dintre ei

E-un peşte numa' bun de dus la piaţă.

PROSPERO

De vreţi să ştiţi ce fel de oameni sunt,

Priviţi-le însemnele. Pocitul

— A cărui mamă-a fost o vrăjitoare

Ce-avea puterea de-a supune luna

Şi valurile mării — monstrul ăsta

Şi ceilalţi doi tâlhari, m-au jefuit

Şi-au pus la cale viaţa să-mi răpească.

Cei doi vă aparţin, îi recunoaşteţi.

Dar stârpitura asta, făt al beznei, îmi aparţine.

CALIBAN

O să mă împungă

Pân-am să mor!

ALONSO

Acesta nu-i Stephano,

Beţivul meu chelar?

SEBASTIAN

E beat şi-acum — De unde-o fi făcut el rost de vin?

ALONSO

Şi Trinculo-i beat mort; dar unde oare

Or fi găsit atâta băutură?

Cum de-ai ajuns să fii aşa murat?

TRINCULO

Păi, de când v-am pierdut din vedere, tot într-o murătură o duc şi tare mă tem că mi-a intrat în oase. Dar nu face nimic, n-au să se mai lipească muştele de mine!

(Stephano geme.)

SEBASTIAN

Stephano, ce-i cu tine?

STEPHANO

Nu m-atinge!

Eu nu mai sunt Stephano, ci un junghi în coaste.

PROSPERO

Voiai s-ajungi al insulei monarh,

Pramatie?

STEPHANO

Aş fi fost un rege tare bolnav.

ALONSO

(arătând spre Caliban)

N-am pomenit făptură mai ciudată.

PROSPERO

I-e sufletul la fel de hâd ca trupul.

— În peşteră te du cu ceilalţi doi,

Şi fă curat, de vrei să fii iertat.

CALIBAN

Da, da, mă duc. Şi o să fiu cuminte

Şi n-o să mai crâcnesc. Ce dobitoc

Am fost că l-am luat pe beţivan

Drept Dumnezeu şi lui m-am închinat!

PROSPERO

Hai, cară-te!

ALONSO

Căraţi-vă şi voi

— Dar straiele să le lăsaţi acolo

De unde le-aţi luat.

SEBASTIAN

Sau fur-luat.

(Caliban, Stephano şi Trinculo ies.)

PROSPERO

Pofteşte, sire, cu a ta suită,

În peştera-mi săracă: veţi rămâne

Acolo-n astă noapte, ce va trece

Mai repede, căci vă voi depăna

Povestea vieţii mele, mai cu seamă

Tot ce s-a întâmplat de când venit-am

Pe insulă. Iar mâine dimineaţă

Vom merge împreună la corabie

Şi vom porni spre Neapol, unde sper

Să fiu de faţă la frumoasa nuntă

A tinerei perechi. Mă voi retrage

Pe urmă în Milanul meu, să cuget

La moarte-ndeosebi.

ALONSO

Aş vrea s-ascult

Povestea vieţii tale: mi-o închipui

Ciudată foarte.

PROSPERO

Vă voi spune-o toată

Şi vă făgăduiesc o mare calmă

Şi-un vânt prielnic, pentru a ajunge

Din urmă cât mai grabnic flota voastră...

Atâta îţi mai cer, drag Ariel —

Şi-apoi eşti liber la stihia ta

Să te întorci. Adio!

(Către ceilalţi.)

Mă urmaţii

(Intră cu toţii în peşteră, în timp ce se lasă cortina.)

EPILOG

rostit de

PROSPERO

Vrăjile-mi s-au risipit,

Sunt un om obişnuit.

Pot aici să fiu închis,

Sau la Neapole trimis.

Dar având iar un ducat,

N-aş dori să fiu lăsat

Pe-astă insulă pustie.

Cum veţi vrea, aşa să fie!

Cu-ale voastre mâini, puteţi

Să mă sloboziţi, de vreţi.

Umfle-mi pânzele suflarea

Voastră, binefăcătoarea.

Altfel, ţelul de-a vă place,

Pulbere şi praf se face.

Fără duhuri şi minuni,

M-aş sfârşi, de-n rugăciuni

— Care spală-orice păcat —

N-aş cere să fiu iertat.

Cum şi voi aţi vrea să fiţi,

Rogu-vă: mă sloboziţi!

{1} Gonzalo făcea parte din sfatul regelui, a cărui menire era să stingă vrajba şi să „facă pace"

{2} Aluzie la soarta piraţilor, care erau legaţi în lanţuri pe ţărm, pe o scară de piatră, şi lăsaţi aşa până ce trei rânduri de valuri se spărgeau de trupurile lor.

{3} Vers lăsat In suspensie în original

{4} Vers lăsat în suspensie in original

{5} Aluzie la naufragiul unei corăbii care transporta colonişti în America şi care s-a scufundat în apropiere de insulele Bermude, la 29 iulie 1609.

{6} Shakespeare precizează: vântul de sud-vest, un vânt aducător de molime.

{7} Zeitate păgână a patagonezilor, menţionată într-o carte de călătorii apărută în 1577: History of Travel de Eden.

{8} Fiul ducelui e pomenit o singură dată, dar e probabil că într-o versiune anterioară Shakespeare îi dăduse un rol mai mare.

{9} Joc de cuvinte: Adrian, folosind un limbaj preţios, spune „clemenţă" în loc de climă. Antonio se referă la un nume de fată, obişnuit în familiile puritane.

{10} Aluzie la Amphion, fiul Iul Jupiter şi al Antiopei, căruia Apollo i-a dăruit o harpă, cu care a înălţat zidurile Tebei.

{11} Joc de cuvinte: „foul weather" —vreme rea — şi „fowl weather" —vreme păsărească — aluzie, probabil, la pieptănătura bătrânului sfetnic, numit şi „cocoş".

{12} E vorba, din nou, de Gonzalo

{13} Aluzie la un proverb: „Ca să stai cu diavolul la masă, îţi trebuie o lingură mare".

{14} Ca şi în alte părţi, textul shakespearean e neclar. Asupra termenului folosit aici — „sea-mells" — există controverse. Am adoptat interpretarea dată de ediţia Cambridge.

{15} Cel mai controversat vers din Furtuna. În folio-ul original e scris astfel: „Most busie lest when I doe it". În ediţiile ulterioare versul a fost corectat, devenind: „Most busy, least when I do it", cu sensul: „Deşi fac munca cea mai grea, n-o simt".

{16} Comentatorul ediţiei Cambridge e de părere că întreagă această replică îi aparţine lui Antonio, nu bătrânului Gonzalo.

{17} În original „virgin-knot" — centură de castitate

{18} În original: „ardour of my liver" — arşiţa ficatului — ficatul fiind socotit sediul pasiunilor.

{19} În primul folio (din 1623) această replică e atribuită lui Prospero. Editorul Aldis Wright a emis pentru prima oară în 1866 ipoteza că replica e a Mîrandei.

{20} Din pricina lipsei de actori a „trupei regelui", Ariel juca şi rolul zeiţei Ceres.

{21} În original joc de cuvinte intraductibil; pornind de la „line", vechi cuvânt echivalent cu linie (tei) Shakespeare ajunge la „under the line" (cu sens de „la ecuator"). Trinculo face un calambur: „we steal by line and line", expresie însemnând: cu metrul, exact.