Iubire (1888 - 1895)

Alexandru Vlahuță

Editura Bestseller

Imagine: Catalin Lazar

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Păcatul

Păcătuit-a omul în vremuri fericite,

Când nu-i lipsea nimica, nici hrană, nici odihnă,

Când n-avea a se teme de zile amărâte,

Când roabă-i era lumea și el domnea în tihnă.

Pământul, încă proaspăt, pătatu-s-a de sânge

Când lumea era largă și oamenii puțini,

Când nimenea, sub soare, n-avea de ce se plânge,

Când cerul n-avea trăsnet și nici pământul spini.

Și vreți ca astăzi omul să nu păcătuiască?

Când grijile-l apasă, nevoile-l muncesc,

Când el se vede-n lume menit să pătimească,

Când rălele-l frământă, și poftele-l robesc!

Și vreți să n-avem Caini, când e nepotrivire,

Și ură și cruzime în neamul omenesc,

Când neagra dușmănie și lacoma râvnire

De-a pururea-ncuibate în inimi clocotesc!

Nu, nu; din nopți pierdute în vremuri depărtate

Blăstemul stă pe oameni, în veci vor suferi,

Și râvna, și ispita, și negrele păcate

Născutu-s-au cu lumea, cu lumea vor pieri!

Ieri, azi, mâine

Ieri!... cenușa ce păstrează forma încă neschimbată,

Din ce-a ars în focul vremii; lacrima deja uscată,

Sau un zâmbet de pe buze, spulberat de-al sorții vânt;

Ieri... poveste, cu eroii oase putrede-n mormânt.

Astăzi?... lampă ce se stinge, stea plecată spre-asfințit,

Visuri nebătute încă de-al ursitei vânt cumplit,

Piscul nalt, pe care dorul, vânător, stă și pândește

Țărmul unde amintirea cu dorința se-ntâlnește.

Mâini?... o strângere din umeri a enigmei întrebate;

Rai sau iad, în care ochiul niciodată nu străbate,

Cui de aninat speranțe, prunc ce nu poate grăi.

Mâine... mâine, cine știe câți din noi vom mai trăi!

Pe deal

Pe cer câțiva nouri încă, palizi, zdrențuiți de soare,

Se topesc ca fulgii iernii, pe pământ umbra lor moare.

Sus nemărginire-albastră, jos e mărginitul verde.

În potop de umbră satul, sub copaci stufoși, se pierde.

Stâncile își scot din dealuri a lor frunți îmbătrânite;

Iar pe vale-și duce gârla undele-i neliniștite.

Stânca zice gârlei: Spune-mi, pentru ce ești trecătoare?

Pentru ce, și zi și noapte, și pe lună și pe soare,

De al vremii bici gonită, tu alergi neîncetat?

Nu vezi eu cum râd de vreme și de zboru-i necurmat?

Ea mă bate cu aripa-i, bici cu plumb în vârf, și eu

Dorm pe căpătâi de veacuri, pacinică, ca Dumnezeu!

Tu, răspunde gârlă stâncei, tu ai somnul drept ursită,

Eu în mine port viață. Dormi. Eu sunt neadormită!

Și port grai în a mea undă, și din leagăn la mormânt

Merg, și-n mersul meu spun lumii că-i cumplit al vremii zbor,

Că-s zădărnicii, nimicuri toate câte-s pe pământ,

Și că totu-i trecător!

Luna și noaptea

Luna

Noapte, tu ești sclava neagră a veciei, iară eu

Sunt regină. De pe tronul întunericului tău,

Revărs valuri de lumină; ș-un popor întreg de stele

Furnică-n razele mele.

Fără mine, neștiută, vecinic ai fi pribegit,

Ca un ghem de întuneric dat de-a dura-n nesfârșit.

Umilită, pleacă-ți fruntea și-naintea mea te-nchină.

Noapte, sunt a ta regină.

Noaptea

Lună, tu ești sclava albă, fulg ursit în veci să meargă.

Eu, mai veche decât vremea, și decât lumea mai largă,

Neclintită-s, și nici cuget că-n cuprinsul țării mele

Furnică popor de stele.

Și de n-aș fi eu să-mbrobod fața ta-n ștergar cernit,

Dacă n-aș fi-ntunecoasă, tu în veci n-ai fi lucit.

În genunchi dar, a mea poală pleacă-te a-mi săruta,

Lună, sunt regina ta!

Dormi în pace

Dormi, iubito, dormi în pace. N-am venit să-ți tulbur somnul,

Nici să plâng... La ce-am mai plânge pe-adormiții întru Domnul!

Am venit să cuget. Uite, nicăiri nu pot mai bine

Gândurile să-mi desfășur, și să stau la sfat cu mine

În mai bun răgaz. Aicea, simt că-s mult mai înțelept,

Ș-ale lumii toate parcă le văd limpede și drept.

Cât de clare mi se-nșiră toate din trecut, în minte,

Când de-a crucii muche rece îmi lipesc tâmpla fierbinte.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

E uscat-acuma țărna ce te copere, și mie

Parcă tot nu-mi vine-a crede că ești dusă pe vecie.

Uneori te țin departe și mă-ntreb de ce nu-mi scrii...

Dornic căutând în cale-ți, parcă tot aștept să-mi vii.

A, cât de pustie-i lumea și viața fără tine!

Câteodată, stând aicea, la mormântul tău, îmi vine

Ca o furie nebună. Ș-aș voi atunci, aproape,

Față-n faț-acolea, lângă piatra astei triste groape,

Să-mi descind-acela care, cu puternica lui dreaptă,

Lumile le cârmuiește, și-n văzduh astrii îndreaptă,

Și eu, viermele din tină,

Să-i cer astfel socoteală lui, izvorul de lumină:

Doamne, dacă nu se mișcă nici un pai de pe pământ

Fără știrea și voința ta, și dac-al tău cuvânt

Este singura poruncă cărei toate se supun;

Dacă tu ești drept, puternic și nemărginit de bun,

Spune, pentru ce adesea lovitura ta-i nedreaptă?

Pentru ce ne surpi credința-n judecata ta-nțeleaptă?

De ce fulger cazi pe-un templu, spinteci bolta ta sfințită

Și în țăndări crăpi icoana Maicii Domnului, trăsnită?

De ce-așterni omătul iernei peste floarea lui april

Ș-un lințoliu pe obrazul visătorului copil?

Pentru ce iai două inimi, căror tată zici că ești,

Și, topindu-le în focul tinereții, le ursești

Dor cu dor să-și împletească, prinse-n dragoste nebună,

Și când se iubesc mai dulce și-și fac visuri împreună,

Din senin îți vine-o toană: zvârli țărâna peste una,

Iar pe cea stingheră neagra jale pentru totdeauna!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Doamne, iartă-i pe aceia cari-ncep să se-ndoiască.

Sunt dureri prea grele-adesea pentr-o inim-omenească!

O, de-ai ști cât am iubit-o și cât sufăr, m-ai ierta

Că-ntr-un timp pierdui credința în dumnezeirea ta!

Era tânără, frumoasă. Vai, și cum o mistuise

Boala. Parc-o văd, când mâna-i slabă întinzându-mi zise:

Ce te uiți așa la mine... M-am făcut urâtă... știu!

Și-ncepu să plângă,-ntr-însa plânsul doar mai era viu!

Ochii mari, dar stinși, sub alba-i frunte i se adâncise,

Și pe vinetele-i buze un surâs încremenise.

Cum părea de-mbătrânită-n nemblânzita morții gheară!

Când, sub galbena lumină a unei făclii de ceară,

Își da duhul, liniștită, ca un Mesia pe cruce,

Am simțit atuncea, Doamne, că din suflet mi se duce

Pân și drojdia credinței ce-o purtam ființei tale.

Și mi-am zis: Desigur, pasul pe-a vieții noastre cale

Nimeni alt nu ni-l îndreaptă: dumnezei ne suntem noi.

Lumea asta-mbătrânită în mizerii și nevoi

Singură se cârmuiește. Piatră, floare, astru, om,

Toate-au izvorât, în noaptea vremilor, dintr-un atom,

Rând pe rând, una din alta, fără știrea nimănui.

Tot ce Biblia ne cântă decât o poveste nu-i.

Iehova, erou din basmul Bibliei iadul cu munci,

Îngeri, rai... o-nchipuire!...

Astfel cugetam atunci.

Dar, când părăsii odaia plină de înghețul morții

Și ieșii sub minunata boltă înstelat-a nopții,

Luna galeșă-n văzduhuri, de a pururi plutitoare,

Revărsa atâta farmec, și-n așa sfântă splendoare

S-arăta vederii mele, că mă-nfiorai deodată

Și-mi zisei: E cu putință să fim tot dintr-o bucată?

Eu clipa de lut, și dânsa veșnicia de lumină!

Eu urăsc și plâng, ea trece zâmbitoare și senină...

Eu mă târâi prin noroaie, ea plutește-n cer albastru...

Câtă depărtare, Doamne, de la vierme pân la astru!

Dar cum lunecă prin stele, fără să le-atingă?... Cine

Mân-atâtea lumi, cu pază, pe cărările senine?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A, ce mic, și ce netrebnic m-am simțit atunci-naintea

Marii străluciri ce-n raze-i inima-mi scălda și mintea!

Și adânc smerit, cucernic, pocăit în fața lunii,

Slavă și-nchinare-adus-am bunului stăpân al lumii.

Dormi, iubito, dormi în tihnă. N-am venit să-ți tulbur somnul.

Am venit să-mi plec genunchii ș-a mea inimă spre Domnul.

La vatra rece

I

Oblonitu-mi-a fereasta

Gerul, cu-a lui flori de gheață,

Și, în toată casa asta,

Eu sunt singura viață.

Dac-ar fi un foc în sobă,

Mi-ar părea că suntem doi,

Aș mai sta cu el de vorbă,

Mai uitând cele nevoi;

Ne-am pricepe-nde noi plânsul,

Eu cenușă el scântei,

Câte nu mi-ar spune dânsul

Din poveștile cu zmei!

Anevoie vremea trece

Când urâtul greu te-apasă.

Ce ursuză-i vatra rece!

Parc-aș sta c-un mort în casă.

II

Se aude-n horn nebunul

Viscol, aprig vâjiind,

Și din strășini, câte unul,

Cum cad țurțurii plesnind;

Sună-n crengile lovite

Uscat zgomot ca de oase,

Și vârtejuri, repezite,

Bat în ușă mânioase.

Se arată-n neguri luna,

Albe stelele sclipind;

Și de ger s-aud întruna

În pod corzile trosnind.

Mi-ar prii, pe-o așa iarnă,

O-mpietrită amorțire

Îndelung să mi s-aștearnă

Peste cuget și simțire

Să adorm, capul să-mi scutur

De povoara cugetării...

Cât aș da să văd un flutur

Tăind para lumânării!

Din prag

O, dar e mișelnic lucru singur zilele să-ți curmi!

Ce cumplit îmi vânturi mintea, și cu ce-ndârjire-mi scurmi

Noaptea gândurilor mele, Moarte, când îți stau în față!

Simt că-nnebunesc... Mă turburi. Fugi cu neagra ta povață.

Înțeleg, împărăția ta, cu veșnica-i odihnă,

Este singura-mi scăpare. O să fiu acolo-n tihnă:

Nici urât, nici dor; nici cobea neprielnicelor gânduri

N-or mai răscoli cenușa rece, țintuită-n scânduri.

În sicriu dormi somn de piatră. Nici un zgomot, nici o grijă;

Viermii nu te mai întreabă de-ai fost aur, de-ai fost schijă,

Cap de geniu, ori de vită tot o hârcă scofâlcită,

Goală, batjocoritoare gură, pururea rânjită.

Ș-o să dorm, în întuneric și în liniște eternă.

N-o să-mi pese căpătăiul de-mi va fi pietroi, ori pernă.

De-mi va putrezi sicriul și găteala de pe mine,

Pentru galbenele-mi oase nu va fi nici rău, nici bine.

Neastâmpărații șoareci dacă-n capul meu și-or face

Cuib, nesupărați de nimeni, vor petrece-acolo-n pace.

Poate-o lacrimă, pe piatra ce-mi va coperi mormântul,

Va cădea din ochii mamei, poate scutura-va vântul

Mâțișorii vrunei sălcii peste groapa mea totuna.

Plâns de mamă, plâns de creangă... tot nimic eu nu voi ști,

Fie că-n senin ori nouri va sta soarele ori luna,

Fie că va da zăpadă, ori că iarba va-nverzi.

Fontă, tuci.

Însă, uite, mă-nspăimântă întunericul de veci,

Nentreruperea acestei liniști împietrite, reci:

Să nu mai revin în viață niciodată?... Niciodată?...

E grozavă vorba asta!... Limbă nemaidezghețată,

Humă, nemaiîncălzită de simțiri și de idei!

Nu de moarte mă cutremur, ci de veșnicia ei.

Viforoasă mi-e viața, și deșartă, și amară.

Ce trudit mă simt sub cruda suferinților povoară!

Mi-i greu capul, ca de-o noapte petrecută-ntr-o orgie.

Parc-aș fi de-un veac pe lume... O paragină pustie...

Spulberatu-mi-s-a pân și scrumul visurilor mele.

Ș-acum gândurile toate, ca de plumb, mi le simt grele.

Mi-a rămas inima rece și-mpietrită de durere,

Și mi-i silă de-un prieten, de-un cuvânt de mângâiere,

De-o privire ce-mi zâmbește veselă, de mine însumi.

Aș voi să nu-mi întrebe nimeni cugetul și plânsu-mi.

Ca un vânt printre ruine simt că-mi vâjie-ntre tâmple...

E-ntuneric și cenușă... Tot aștept să mi se-ntâmple

Vro nenorocire mare ca să mă mai miște-oleacă,

Să mai fulgere în noapte-mi, ca urâtul să-mi mai treacă.

Ca să mor!... Să mă întunec pe vecie?... Prea e crud.

Să nu mai gândesc nimica, nici să văd, nici să aud?

Să nu mai primesc văpaia soarelui de primăvară,

Ori să-mi răcoresc viața la un amurgit de sară,

Și s-ascult, pe gânduri, doina trișca

de la târlă,

Sau duiosul plâns al apei șopotind noaptea pe gârlă?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A, e negrăit de lesne să-ți repezi un glonț în creier!...

Dar pe cer scânteie luna, dar în iarbă cânt-un greier,

Trișcă fluier.

E-o mișcare, e un farmec care-n veci nu se mai curmă...

Și când te întorci și cugeți, lung privind ce lași în urmă,

Simți că nu-i chip să te saturi, c-a trăi i-o fericire.

Primești orice suferință, dar eterna nesimțire,

Nu. Durerea are-un capăt. Moartea-ți zice:

Niciodată.

Altă viață?...Altă lume?... i-o poveste minunată;

Însă, ca să-i dea crezare, în veci mintea-mi n-o să poată.

Eu o lacrimă de-aicea nu mi-aș da-o pentru toată.

Nesfârșita fericire din viața de apoi.

Câteva lopeți de țărnă... Rămâi țărnă și gunoi!

Bine e să știi, la moarte, că o dungă lași un nume,

Ca-i săpat la zidul nopții, c-ai muncit să-ți scoți în lume

Din al creierului zbucium, ca pe-un diamant, ideea.

Urma-ți fi-va cunoscută pe-unde ți-ai purtat scânteia...

Ș-o scânteie-n alergare e o rază... Mângâiere !...

Dulce-i să ți-o știi la fundul vieții pline de durere.

Ah, fugiți, gânduri nebune, soli ai negrului mormânt!

Nu mă-ndur. Pe cer sunt stele, flori și păsări pe pământ.

Ș-apoi... e mișelnic lucru singur zilele să-ți curmi...

Ți-i zadarnică ispita, Moarte, o, degeaba-mi scurmi

Și-mi mai vânturi mintea,-n lături, fugi cu neagra ta povață!

Înaintea morții mele moartea dragostei de viață.

Din trecut

Acum, cînd nu ne mai iubim,

Vino cu mine-n țintirim,

Acolo unde, îngropate,

Zac, coperite de uitare,

Atîtea visuri înghețate

De vreme și de nepăsare.

Căința-nlătură-ți, și vină:

Nici eu, nici tu nu ești de vină.

Ce de mai cruci stau pe cărare !...

Aicea-i prima sărutare:

Luna, privind cu drag a noastră

Primăvăratică iubire,

Sclipea în lumea ei albastră;

Iar noi plîngeam de fericire,

Și lăcrămile de pe față

Ni le sorbeam, cuprinși în brațe.

Dincoace-un dor — sigur îl știi:

E dorul celor doi copii

De-a merge-alături pe cărarea

Vieții lor, de visuri plină,

C-un singur gînd, ca-ngemănarea

A două raze de lumină.

Copiii sunt — noi amîndoi...

Ce-au dorit ei !... Ce suntem noi !

Dar colea,-n mai adînc mormînt,

E primul nostru jurămînt.

Tu-mi stai pe brațe visătoare,

Eu ochii dulci ți-i sărutam,

Și șoapta necuvîntătoare

A inimii ne-o ascultam...

O, sfîntă, veșnică iubire,

Cine-ți mai știe azi de știre !

Alături, în adîncă pace,

Somnul fără trezire-și zace

Suspinul nostru cel dintăi,

Cu cel din urm-adio,

Cu lacrima din ochii tăi,

Ce-n veci mi-oi aminti-o,

Cu-atîtea visuri, stinse toate

Sub durerosul "nu se poate !"

Iar azi, simțindu-ne-amîndoi

Cu inimile reci în noi,

C-o prefăcută nepăsare

Unul la altul ne uităm;

Căci tot mai e ca o mustrare,

Ce-ascunsă-n cuget o purtăm,

Cînd, fără voie, ne gîndim

La cel trecut din țintirim.

Răspuns la o cronică rimată

Așa-i: spre bolțile tăriei,

Cu jind, la ce să mai cătăm,

Când toți, sub fundul pălăriei,

Câte-un crâmpei de cer purtăm?

Tu zici: crâmpeile-s la fel...

Pe osebitele cărări

Toți ne-ndreptăm către un țel,

Unii pe jos alții călări.

E drept că-n cele patru scânduri

Prostia cea mai guralivă

Și capul cel mai dat la gânduri

Vor amuți deopotrivă.

Dar, pân-atunci, unul își strânge

Sub bolta lui, șirag de stele,

Altu-și mânjește, ori își frânge

Partea-i de cer în bucățele.

Unii în fel de fel de chipuri

Frământă tainele vieții:

Răstoarn-a mărilor nisipuri,

Străbat și scotocesc planeții,

Întreabă funduri de prăpăstii

Ș-ale Eghipetului mumii,

Și-n oasele fosili de bestii

Cat rostul și urzeala lumii.

Iar alții zilele-și petrec

În al orgiilor vârtej:

Un trai nesăbuit și sec,

Întins pe patimi ca un vrej!

C-o idioată nesimțire

Își râd de tot ce-i demn și sfânt

Le toacă gura în neștire,

Se bat cu morile de vânt.

Și pe când tu-ntr-o sferă mică,

Ca vai de lume, te strecori,

Ei strălucesc, și se ridică,

De goi ce sunt și de ușori.

Nimic nu pune frâu acestor

Nerușinați, terfichi limbuți,

Și, pentru ochiul lor de chestor,

Lumea e goală de virtuți!...

Prostii le par științi și arte,

Nebuni poeții, de legat:

Zbârnâie toți, din dible sparte,

Un cântec vechi și nesărat!...

Ei singuri se pricep la toate,

Ei filozofi, ei cântăreți,

Prin ei se mișc-a lumii roate,

Cu roiul spornic de vieți!

Și numai pentru dânși-anume

Urzit-a Dumnezeu pământul,

Cu toate câte sunt pe lume;

Și numai lor li-i dat cuvântul!

. . . . . . . . . . . . .

Acum, răspunde de socoți

Că ceru-i hărăzit de-a valma,

Deopotrivă pentru toți,

Ori li s-a măsurat cu palma...

*

De e, sau nu e cer, mă-ntrebi?

Ar fi nedrept să-ți spun că nu-i;

Dar fiecare-ndeosebi

Menită-și are partea lui:

Măreț pluti-va printre veacuri

Maestrul dulce, Eminescu,

Iar gos, cu-al lui bagaj de fleacuri,

Toncescu fi-va tot Toncescu!...

Căci cum să cred c-ar sta alături

Cu scumpele mărgăritare

Gunoiul ce cu scârbă-l mături

În întuneric și uitare!

Furlandisindu-se-n saloane,

Cu mintea stearpă și-n doi peri,

Să facă curte la cucoane

Sunt meșteri fanții-cavaleri!

Dar cum socoți că toți smintiții

Și trântorii de cafenele,

Înfumurați și plini de viții,

Să aib-același cer și stele

Cu cei ce luptă și-și adună

În fagur sfintele gândiri,

Și-și dau viața pe-o cunună

Din mâna dreptei Nemuriri?

*

Politici, oratori de stradă,

Stupizi, ce se socot isteți,

Fățarnici patrioți grămadă,

De vorbe goale precupeți,

Și literați de porunceală

Răsară-n cale-ți, cât de deși,

Tu ține însă socoteală

Că-s mulți chemați puțini aleși.

La icoană

Noaptea s-a lăsat pe vale, și cătunu-i adormit.

În bordei sărac, la vatră, suflet trist și chinuit,

Fără somn, tânăra mamă copilașu-și ține-n poală,

Și plângând îl netezește pe obrajii arși de boală.

De cu sară mititelul încetase să mai țipe:

Se ducea, văzând cu ochii, viața-i fărâmită-n clipe.

Peste ochii mari și tulburi cad pleoapele-obosite,

Somnu-l biruie adoarme. Suflări repezi, ca gonite

De al morții frig, din urmă, trec mai slabe, mai curmate...

Ea tresare; cum le-ascultă, șir de fulgeri îi străbate

Întunericul din suflet. Pe păreți, în bezna rece,

Fâlfâind ca o aripă, para focului se trece.

Iat-o scoborând la vale, galbenă și istovită,

Cu odorul strâns la sânu-i; cu privirea ațintită

Spre biserica cu sfânta, ea-și silește-ncetu-i pas.

De trei nopți și două zile bate drum făr de popas;

Ș-ar fi ocolit pământul făr-a se simți trudită:

Ea credea profund, orbește... Mare și nenchipuită

E credința ce-ntr-un suflet înnoptat și trist încape!

Nu se poate făcătoarea de minuni să nu mi-l scape,

Își zicea mereu în gându-i, inimă de piatră fie,

Și-ncă s-ar zdrobi de milă. Toată jalea mea pustie

Mi-oi preface-o-n rugăciune la picioarele preasfintei;

Ș-în cucernică-nchinare, și plângând sta-voi nainte-i,

Pân ce l-oi vedea din somnu-i ochii mari blând deschizându-și,

Zâmbitor cătând spre mine, și mânuțele tinzându-și...

Cum să nu-nțeleagă sfânta glasul sfintei mele plângeri?

Eu atâta am pe lume, pe când ceru-i plin de îngeri!

Blândă, cu Isus în brațe, din argint, Fecioara cată

Cu iubire spre spăsita mamă, jos îngenuncheată:

Parc-ascultă și-nțelege...

O, îndură-te, privește-l,

Și din ochii tăi c-o rază de viață încălzește-l!

Căci tu știi ce farmec dulce-i să-ți lipești pruncul de piept,

Ațintit să-ți steie-asupră-i, și prin somn, ochiul deștept,

Și cum inima-ți tresare, c-un scâncit când el te cheamă

Să-l acoperi cu iubirea și cu paza ta de mamă.

Vezi-l, tânjitor, cum doarme-n frumusețea-i îngerească...

Cum putere-ar fără dânsul mama lui să mai trăiască?

Te îndură din văpaia vieții tale dă-i viață,

Să-mi cuprindă iar grumazul cu micuțele lui brațe.

Ca și mine strângi la pieptu-ți lumea-ntreagă-n fiul tău...

O, de-ai ști cu ce-ntuneric copere sufletul meu

Ochiu-i stins și ce pustie mi-ar fi viața fără dânsul,

N-ai putea să stai, o clipă, rece, ascultându-mi plânsul!...

Dar deodată-și rupse vorba limba-i amuțise-n gură,

Spre copil și-ntoarce iute lacoma-i căutătură...

Era mort. Înmărmurită, stătu drept, cu pruncu-n brațe,

Cu ochi groaznic de mânie ea privi icoana-n față...

Cum? Tu n-ai simțit, preasfânto, milă de cumplita-mi jale?

Eu, sărmana, plâng, cerșindu-ți raza îndurării tale,

Și tu, rece și cu pumnii încleștați, mi-l dai vederii?...

Astfel înțelege cerul lacrima, limba durerii?

S-a sfârșit orice nădejde!... Și privirea ta de lemn

Ațintită stete-asupra-mi, fără ca să-mi dea un semn

C-a mea rugă-i ascultată și durerea mea-i crezută!...

Ia-ți și lutul... Ca și dânsul împietrită ești și mută!...

Și c-un hohot lung cadavrul îl aruncă-n fața sfintei,

Care, huruind greoaie, la pământ căzu-nainte-i.

Și durerea i se sparse-n neagră deznădăjduire,

De mânie-i scapăr' ochii ea strigă în aiurire:

O, desigur, n-ai fost mamă, și de porți un prunc la sân,

E-o minciună!... Ce smintită-s unei scânduri să mă-nchin!

Și izbind icoana-n față cu piciorul, e-o minciună!

Mai răcni-ntr-un râs sălbatic, și porni... Era nebună.

Sonet (Lăsați-mă singurătății mele)

Lăsați-mă singurătății mele.

Mi-albește capul, în vârtejul lumii,

Pe frunți de valuri stă cununa spumii,

De mult ce se frământă între ele.

De visuri inima pustie nu mi-i...

Senin mă urc pe-a lor înalte schele,

Străbat albastre văi, plutind prin stele,

Pământul ducă-și droaia lui de můmii!

Tihnit, ascult a gândului poveste,

Mă-nșel, și cred că tot ce-a fost mai este.

Ce dulce-i astă amăgire-a vieții!

Tăceți s-adorm, nu voi să prind de veste

Că mi s-a stins văpaia tinereții,

Ș-asupră-mi anii grei și-aștern nămeții.

Lui Eminescu

Tot mai citesc măiastra-ți carte,

Deși ți-o știu pe dinafară:

Parcă urmând șirul de slove,

Ce-a tale gânduri sămănară,

Mă duc tot mai afund cu mintea

În lumile de frumuseți,

Ce-au izvorât, eterni luceferi,

Din noaptea tristei tale vieți...

Și te-nțeleg te simt aproape:

Cu-aceeași suferință-n față,

Cu ochii gânditori și galeși,

Sătul de trudnica-ți viață.

A, nu mă mir că ți se dete

O zodie atât de tristă,

Că, zbuciumat de-atâtea patimi,

Râvnești pe cei ce nu există,

Și că potop de negre gânduri

Se strâng și ți se zbat sub frunte:

Pe veci întunecații nouri

Sunt frații vârfului de munte!

O, dacă geniul, ce scoase,

Ca din adâncul unei mări,

Din fundul inimii zdrobite,

Comoara asta de cântări,

Nu te-ar fi ars zvâcnindu-ți tâmpla

De flăcările năbușite,

Ce-ți luminau ale gândirii

Împărății nețărmurite,

Și de-ar fi fost lăsat prin lume

Să treci ca orice om de rând,

Ce lesne-ai fi pus frâu durerii

Și răzvrătitului tău gând!

Și cât de fără de păsare

Ai fi privit atunci la toate

Mizeriile-n cari lumea

Ursită-i pururea să-noate!

Dar ți-a fost dat să fii deasupra

Acestor inimi seci și strimte.

Și tu să-nduri toată durerea

Pe care lumea n-o mai simte.

Să plângi tu plânsul tuturora...

Din zbuciumul eternei lupte.

Să smulgi fulgerătoare versuri,

Bucăți din inima ta rupte...

S-aprinzi în bolta vremii astri

Din zborul tristului tău gând...

Văpaie!... Ce-o să-i pese lumii

Că tu te mistui luminând?

Sonet (Dar nu-nțelegi că e cu neputință)

Dar nu-nțelegi că e cu neputință

O clipă să mai gust din cele duse?...

Cu farmecul durerilor răpuse,

Din preajmă-mi fugi, deșartă năzuință!

Astâmpără-te, dor de vremi apuse,

Prilej de nesfârșită suferință!...

S-a stâns, cum nici n-ar fi avut ființă,

Frumosul vis, ce-atât de drag îmi fuse!

Uitare, vin cu liniștea ta dulce,

Zi gândului că-i ceasul să se culce:

E noapte, stânge lampa amintirii;

Lumina-i bate-n criptă de morminte...

Întunec-o, s-adorm de-aci-nainte,

C-am zis de mult adio fericirii!

A mele visuri...

A mele visuri risipite,

Ce-mi umplu inima de jale,

Le văd în frunzele pălite

Și-n pustiirea de pe vale.

De-a pururi sta-vor troienite,

Sub vremea ce s-așterne-n pale,

A mele visuri risipite,

Ce-mi umplu inima de jale!

Copac, când zile fericite

Îți vor întoarce iar din cale

Podoaba ramurilor tale,

În noapte-or sta mai adâncite

A mele visuri risipite!

Sonet (Vuind s-azvârl șuvoaiele devale)

Vuind s-azvârl șuvoaiele devale

Pe deal stă zarea de brânduși albită.

În aer i-o căldură liniștită,

Pe bolți un nor de-argint se rupe-n pale.

Sar apele din matca prididită;

Un cocostârc, pe mal, pășește-agale,

Dând spaimă-n broaștele ce-i fug din cale.

Ies aburi calzi din pajiștea-ncropită.

Și nici un sloi n-a mai rămas pe gârlă;

Doinind, s-aude trișca de la târlă.

Iar mieii, strânși în cârduri, zburdă-n soare:

Pământu-ntreg, ca-n prima dimineață,

Se umple de lumină și viață,

Iar inima-mi se-ntunecă și moare.

Nu-i de-ajuns

Negreșit, ești prea frumoasă.

Ce ochi mari !... Ce gură mică !...

Cine n-ar putea să-ți zică:

Venere din valuri scoasă !...

Dar ieșind — sub val viața

Ți-ai lăsat-o să se-nece;

Căci ca marmura de rece

Ți de albă-ți este fața.

Și de-aceea nu te mire

Că-n serate și petreceri

Nici o inimă nu seceri

Și nu clatini nici o fire...

Cine firea să-și aprindă,

Ș-a lui inimă să-și plece

La o frumusețe rece,

Ca răsfrîntă din oglindă?

Cine dorul să-și închine

Unei statui ambulante?...

Sigur s-o găsi vrun fante

Să te-admire, să-ți suspine

Și să-și mintă lui și ție;

Însă n-ei ști niciodată

Dragostea adevărată

Ș-a ei dulce nebunie !

Căci n-ai zîmbet, nici privire

Dulce, galeșă, fierbinte,

Ca să scoți pe om din minte

Și să tulburi vreo simțire.

Căci atît de nemișcatu-i

Chipul tău, și-n ochiu-ți mare

Zace-atîta nepăsare,

Parcă-i ochiul unei statui !

Orice dor e scris să moară,

Inima cînd ți-o cunoaște:

Frumusețea ta de-l naște,

Nepăsarea ta-l omoară.

Ș-orice suflet, cînd te știe,

Zice, trist, de-a ta ființă:

E-o frumoasă locuință,

Ce păcat că e pustie !

De aceea nu te mire

Că prin baluri și petreceri

Nici o inimă nu seceri

Și nu clatini nici o fire !...

Inimile vor viață,

Nu se frîng așa-n neștire,

Cerșind pietrelor iubire,

Și foc sloiului de gheață.

...............................

Venere din valuri scoasă,

Cu ochi mort — făr-o scînteie,

E păcat că ești femeie,

Și păcat că ești frumoasă !...

Ce te uiți cu ochii galeși?

Ce te uiți cu ochii galeși la copacii triști și goi,

Și oftezi, dând pas gândirii să mai lunece-napoi?...

Lasă frunzele pustiei și bătăilor de vânt!

Tinerețe, farmec, visuri... toate-s țăndări de vas frânt,

Ce de mult pieriră-n valma răzvrătitelor talazuri.

Strânge-ți gândurile-acasă, nu le mai lăsa-n poghiazuri,

Palide-n puterea nopții să mai tremure pe drum...

Nici te mai uita în urmă-ți la grămezile de scrum...

Nu vezi tu că îndărătu-ți e-ntuneric și pustiu!...

Și n-auzi cât de sinistru sun-a groapă ș-a sicriu

Glasul tinereții duse ș-al iluziilor șterse?...

Înțelege că-i zadarnic pe-un mort lacrimi să se verse!...

Negreșit, avut-ai zile de noroc și de iubire...

Cine n-are-n lumea asta partea lui de fericire?

Ai trăit și tu în basme... Te credeai și tu o zână,

Ș-așteptai, ca să te fure, vreun făt-frumos să vină,

De-ți roteai pe lanul vieții ochii mari și visători,

Nu-ntâlneai decât podoabe, fluturi, pajiște și flori!

Și când pentru-ntâia dată mândru-ți răsări în cale

El atât de mult doritul rege-al visurilor tale

Îți păru că de când lumea îți era știut și drag...

O, de câte ori, în urmă, de cu vreme stând în prag

Și uitându-te în cale-i, cu ochi lacomi și fierbinți,

L-așteptai, sfârșit să puie dulcii tale suferinți,

Și mureai pân să se stingă razele în asfințit.

Mai curând să vie sara, când, sfios, al tău iubit

În poghiaz fără rost, rătăcind în voie.

Se rupea din întuneric...

Ah, cât de încet mai vine,

Îți ziceai zărindu-i umbra. Pân s-ajungă lângă tine,

Îți părea o veșnicie de-așteptare și de dor.

Tu-l sorbeai din ochi, privindu-l. El s-apropia ușor...

Tresăreai, înfiorată ca de-un farmec din povești,

Și nemaiștiind ce cugeți și-n ce lume mai trăiești,

Îi cădeai în brațe, moale de-a plăcerii dulce lene.

Ca un flutur prins în pară tremurau a tale gene

De atingerea și focul pururea-nsetatei guri.

Când steteai a ta iubire pân la moarte să i-o juri,

Găseai prea nencăpătoare, prea îngust-a ta viață.

Dar cum cade frigul vremii peste inimi și le-ngheață,

Risipind atâtea visuri și atâtea jurăminte,

Și cum râzi singur de tine când îți mai aduci aminte

Ce clădiri durai vieții din nimicuri și păreri,

Și ce mult credeai în vraja nebuniilor de ieri!

Nu mai răscoli cenușa năruitelor povești!

Strașnica veghere-a vremii cu nimic n-o amăgești.

După anii duși în neguri nu te mai uita cu jale,

Dă-i pe veci uitării. Morții nu se mai întorc din cale.

Când sub perii albi, zbârcită, fruntea-ncepe să se plece

Ca sub cea mai grea povară, inima-i o vatră rece.

Lumea basmelor ce încă îți mai picură-n auz

A sfărmat-o pasul vremii, ca pe-o boabă de hurmuz.

Lasă altora de-acuma visul tău de-odinioară,

Alții să-și mai poarte dorul când pe ceruri se strecoară

Mărgea de sticlă imitând mărgăritarul.

Luna, cu nespusu-i farmec și cu veșnica-i văpaie...

Peste noaptea ta bocește cântecul de cucuvaie.

Când din luptele vieții, ca un vechi oștean, trudită,

Ai rămas cu fruntea ninsă și cu fața ciocârtită,

Ce mai cați cu ochii galeși la copacii triști și goi,

Și oftezi, dând pas pândirii să mai lunece-napoi?

Lasă frunzele pustiei și bătăilor de vânt:

Nimărui de veci nu-i dată fericirea pe pământ.

Dumnezeu trece făclia dragostei din mână-n mână,

Noaptea cade grea și rece peste inima bătrână!

Pe albumul d-rei...

De cei de jos — de morți — ce-ți pasă,

Stea ce te-nalți în fundul zării?...

Ridică-ți raza ta și-i lasă

În întunericul uitării !...

.......................................

Tu vei trăi-ntr-o altă lume,

Departe pururea de mine,

Ș-a mele versuri, ș-al meu nume

Ca mîni ți s-or părea străine.

A clipelor de-acum năluce

De veci s-or scufunda-n trecut,

Și — sigur — nici ț-ei mai aduce

Aminte că m-ai cunoscut !...

La ce dar amintirii tale

Aș mai cerși-n deșert o rază?...

La ce pe-un mort priviri de jale

Din ochi atît de dulci să cază !

De cei de jos — de morți — ce-ți pasă,

Stea ce te-nalți în fundul zării?...

Te du ferice, și mă lasă

În întunericul uitării !

În amurg...

Vâslaș ce-aleargă împins în zare

De oarba sete a fericirii,

Pe câmp de ape fără cărare,

Omul e pururi prad-amăgirii;

Căci scris e dorul să și-l agațe

Numai de umbre și de năluce,

Ce-n a lui veșnic întinse brațe

Zadarnic cearcă să le apuce.

Și când viața abia-i o rază

Atât de slabă și trecătoare,

Când știe bine că-naintează

Înspre-a pieirii de veci vâltoare,

De ce vâslește și se răpede

Cu-atâta pripă și nerăbdare

Dup-o nălucă de foc ce-o vede

Fugind în noapte-i, din zare-n zare?

. . . . . . . . . . . . . . .

Asta-i ascunsa firii dorință

Ce-nspre repaus veșnic o-mpinge:

Orice lumină i-o suferință;

Scăpare-i noaptea-n care se stinge.

Tremurătoare, viața bate,

C-o frică oarbă și nențeleasă,

La poarta păcii neturburate,

Din care omul n-a vrut să iasă;

Căci chinul vieții cine l-ar cere?

Ce stea de sineși s-ar mai aprinde

Când ar ști bine că i-o durere

Din întuneric a se desprinde!...

Unde mă duceți, visuri deșarte?

De ce, luceafăr, te-afunzi în zare,

Mă lași în urmă-ți tot mai departe,

Pe câmp de ape fără cărare?

Unde-s acele limanuri sfinte

Chinul amarnic să mi-l omoare?...

Mai înainte! Mai înainte!

Îl cheamă glasuri amăgitoare;

Și omul trece pe-ntinsa mare

Cu valuri răpezi și ape-adânci,

Călător, veșnic în nerăbdare,

Împins de vânturi, lovit de stânci.

Târziu, când simte că e aproape

Clipa în care valul, sub dânsul,

Să se desfacă și să-l îngroape,

Se uită-n urmă, și-l umple plânsul;

Căci tot trecutu-i pare-o comoară

De fericire, rămasă-n drum.

Păn și durerea-i de-odinioară

Plină de farmec o vede-acum,

Și nu se-ndură să se despartă

De-atâtea visuri veștede foi,

Ci-n năzuința-i oarbă, deșartă,

Dă să-și întoarcă barca-napoi...

(Copil ce umblă s-adune stele

De pe oglinda blândelor ape)

Dar cad trudite brațele-i grele,

Cârmă și vâsle lăsând să-i scape!

Gându-i adoarme în nemișcare,

Ochii s-acopăr, stinși, sub pleoape,

A neființei eternă mare

Valu-și desface ca să-l îngroape;

Căci, rupți din valu-i, s-azvârl în soare

Nenumărații stropi de viață,

Și-n al ei haos recad, când moare

Clipa de care, lacomi, s-agață.

În pădure

Cum m-adîncește-n visuri lăuntrul tău feeric,

Și cît îmi pari de sfîntă !... Tu mă uimești, pădure,

Cînd pe sub bolți tăcute și pline de-ntuneric

Las pașii să mă poarte și gîndul să mă fure...

Cum m-adîncește-n visuri lăuntrul tău feeric !

Cînd mă adormi de farmec, în pacea umbrei tale,

Ce dulci vedenii tainic subt ochi mi se strecoară !...

Se-ntorc morții din groapă și vremile din cale,

Și iar mă simt copilul nebun de-odinioară,

Cînd mă adormi de farmec, în pacea umbrei tale,

Căci peste-a mele chinuri uitarea se așterne.

Din vremi renvie basmul, și-mi torn palate iarăși

Din aurul luminii ce printre crăngi se cerne...

Veniți, crai din poveste, ne-om prinde iar tovarăși,

Căci peste-a mele chinuri uitarea se așterne !

Departe de-ale lumii dureri neîntrerupte

Căta-vom Cosinzene, ascunse prin palate,

Iar zmeii, pe la poduri, de-or sta cu noi să lupte,

I-om birui, și-n alte tărîmuri vom răzbate,

Departe de-ale lumii dureri neîntrerupte.

Încet... din fund de vremuri un glas iubit mă cheamă.

Revino, cal năprasnic și știutor de gînduri;

De dorul ce mă arde aprinde-te și ia-mă,

Mai du-mă-n zbor pe unde m-ai dus și-n alte rînduri...

Încet... din fund de vremuri un glas iubit mă cheamă...

Copaci bătrîni — amicii copilăriei mele —

Lăsați potop de frunze aicea să mă-ngroape,

În farmece de visuri și-n pulbere de stele.

Să dorm sub straja voastră, în veci de voi aproape,

Copaci bătrîni — amicii copilăriei mele !

Sonet (Ce mult aș vrea să mai iubesc o dată)

Ce mult aș vrea să mai iubesc o dată,

Să simt din nou a vieții primăvară,

În drumul meu pustiu să mai răsară,

Ca din povești, o zână adorată.

Să scriu răvașe lungi, și-n orice sară

Să trec pe la fereastra-i luminată,

S-o văd la geam, cum umbra și-o arată,

Și ore-ntregi s-aștept să-mi mai apară.

Din ochii mari, privirea ei fierbinte

Asupră-mi blând și dureros să cadă,

Și-ntr-un suspin ea să-mi citească gândul...

Frumosu-i chip să farmece-a mea minte,

Și ca pe-un astru-n sufletu-mi purtându-l,

Să fiu copil, și visurilor pradă!

Ce dor...

Ce dor trebui să te cuprindă

De dragostile din povești

Cînd te privești toată-n oglindă

Și vezi cît de frumoasă ești !...

Cînd singură parcă te sperii

De patima ochilor tăi,

Ce ard de farmecul durerii,

În spasmul visului dintîi.

Căci ești în vîrsta cînd fioruri

Te-apuc-așa, ca din senin,

Cînd te frămîntă mii de doruri,

Și nici nu știi de unde-ți vin...

Iată că prinzi să cazi pe gînduri,

Ți se lungesc ochii a drum

Cîte-ți plăceau în alte rînduri

Încep să-ți facă rău acum.

Te simți străină-ntre ai tăi,

Și stai, tînjind, într-un ungher,

Biet suflet fără căpătîi,

Atît de trist și de stingher !

Ți-e greu de lume și de tine;

O jale-adîncă te pătrunde.

Parc-ai iubi, și n-ai pe cine,

Parc-ai pleca, și nu știi unde.

Iar noaptea, cînd te culci în pat,

Ca-n friguri, te cuprind călduri.

Și piept și tîmple ți se bat

De-a gîndurilor dulci torturi.

Cu fața-n sus, în întuneric,

Încremenești ceasuri întregi,

Robită de-un amor himeric,

De-un farmec ce nu-l înțelegi !

Parcă răsar, de mai-nainte,

În inima-ți nevinovată,

Iubiri de-acelea dulci și sfinte

Ce numa-n cărți se mai arată...

Deodată-ți luminează-n gînd,

Așa de viu, că te-nfiori,

Un tînăr trist, frumos și blînd,

Cu ochii mari și visători...

Să fie-o umbră din povești ?...

Căci nicăieri nu l-ai văzut;

Cu toate astea, îl iubești,

Și chipul lui ți-e cunoscut !

Te uiți în ochii lui fierbinți,

Și pare că-nțelegi ce vor,

Ce taine și ce suferinți

Se zbuciumă-n adîncul lor.

Ș-o milă te cuprinde-atunci

De tinerețea ta și-a lui;

Ai vrea la pieptu-i să te-arunci,

Să-i plîngi, iubirea-ți să i-o spui;

Și-nvinsă de dorinți secrete,

De oarba inimii furtună,

Te-ntorci cu fața la părete

Și-ncepi să plîngi ca o nebună...

Ce dulce e acest prinos

Al unui suflet fermecat

De-un vis atît de dureros

Și-atît de fără de păcat !

Ca mîni ți-o răsări în cale

Frumosul tînăr visător,

Podoaba gîndurilor tale

Și-a nempăcatului tău dor,

Ș-aveți să tresăriți deodată,

Cuprinși de-același farmec sfînt;

De-a lui priviri înfiorată,

Pleca-vei ochii în pămînt,

A voastre mîni se vor atinge,

Tremurătoare și fierbinți,

Și pe-amîndoi vă vor încinge

Aceleași tainice dorinți.

El, dornic, are să te soarbă,

Cu ochi adînci și pătimași,

Tu,-nvinsă de-o iubire oarbă,

La sînu-i cald ai să te lași.

Și moale, ca de somn topită,

O vorbă neștiind să-i spui,

Vei sta așa, înmărmurită,

Obrazul tău lipit de-al lui...

................................

De ce nu poți împiedica

Al vremii pas neobosit,

Ca fericirea lui ș-a ta

Să nu mai poat-avea sfîrșit !

Melancolie

Întristătoare povești, nespus de iubite-ntr-o vreme,

Nu mai cercați a-mi vorbi de zînele voastre cu steme.

Mîndre palate, viteji, și cai ce mănîncă jăratic,

Stînsu-s-au toate de veci ! Copilul de-atunci, nebunatic,

Nici nu mai cred c-am fost eu, atît mi se par de străine

Sfintele mele-amintiri, și-n lumile voastre senine,

Glasuri atîta de de dulci zadarnic mai vin să mă cheme,

Întristătoare povești, nespus de iubite-ntr-o vreme.

Bietele gînduri și-au ars aripele-n para durerii;

Grele îmi par, ca de plumb, în vîlva atîtor mizerii.

Un întuneric adînc, ș-un frig ca de moarte m-apucă:

Caldă lumină, te-ai stins, pierdutu-te-am, sfîntă nălucă,

Ce-atît de mult te-adoram, încît m-așteptam cîteodată

Ca din povești să te rupi, și-n brațe să-mi cazi întrupată.

Ce fericiți am fi fost ! Azi toate rămas-au puzderii,

Bietele gînduri și-au ars aripele-n para durerii !

Silă de ziua de azi, și teamă de ziua de mîne,

Asta e tot ce mai simt. Dulci visuri — ce furăți stăpîne

Inimii mele — fugiți, lăsați-o de-a pururi pustie.

Ce să mai cate-n deșert la vremuri ce n-or să mai vie !

Cadă uitarea de veci ș-acoperă basmele-mi sfinte.

Pleacă-te, suflet zdrobit, durerilor de-aci-nainte:

Silă de ziua de azi, și teamă de ziua de mîne !

Delendum

Haide, suflete, ridică-ți leghioanele de gânduri,

Și-mbrăcate-n za eternă întocmește-le în rânduri,

Bate-te cu tine însuți, zbuciumă-te nopți întregi,

Ca durerea ta în ritmul sfânt al versului s-o legi!

Și m-așez să scriu la masa de hârțoage încărcată...

Mintea-mi arde-nvălmășită tâmplele încep să-mi bată.

Am atins abia condeiul, și m-au apucat fiori...

Parcă văd cum stau la pândă, pătimași și cârtitori,

Nevoiașii noștri critici spadasinii damblagii,

Cari, neputând să muște, morfolesc arta-n gingii!

Trebui să respecți bontonul, să-ți gătești versul în frac,

Dacă ții ca prin saloane să poți fi lumii pe plac.

Nu-ți lăsa simțirea caldă, plină, vie și întreagă

Să zbucnească, și veșmântul, care-i vine, să-și aleagă;

Ci ți-o-mbracă-n floricele, și-i dă-ncunjur pe departe.

Plângi, urăște și blestemă după regula din carte.

Fii galant nesocotește-ți patima-n care te zbați,

Nu cumva să superi nervii criticilor delicați:

Poezia e un cântec dulce, un parfum ceresc!...

De-așa artă parfumată, o, vă foarte mulțumesc!

Când mi-i inima-ncărcată, și când gândurile-n muncă

Bat și rup zăgazul păcii, și din matca lor s-aruncă,

Toate lacome,-nsetate d-a ieși din haos, clare,

Ferecate-n cetluita versurilor încleștare.

Când viața mea întreagă mi-e în flăcări, zbuciumată,

Nu cumva c-are să-mi fie grija să deschid îndată

Și să văd cum mă învață codul bunelor manieri

Să-mi vărs patima pe droaia îngâmfaților bucheri,

Să apuc de piept pe falșii zei, să-i târâi din altar,

Și, smulgând masca științei de pe chipul lor murdar,

Să-i denunț în gura mare, ca să vadă-ntreaga lume

Cine sunt acești iluștri hoți de slavă și renume!

O, lăsați-mă, cu nervii voștri de cucoană mare,

Voi ce vreți să-mi puneți arta la regim și la-nfrânare,

Și-mi strâmbați din nas la toată vorba mai de-a dreptul spusă!

V-ar plăcea să șadă smirna, și la colț să fie pusă

Biata artă, ca micuții cari nu-s astâmpărați!...

A, atunci, și voi, desigur, ați fi critici minunați!...

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Iată droaia de nevolnici, strașnicii stihuitori,

Literați, ce pentr-o odă bagă muzele-n fiori,

Cântăreți, lihniți de pompe și de sărbători solemne,

Cari țin, cu tot prilejul, să s-arate, să se-nsemne,

Iată-i toți, porniți să ieie nemurirea cu asalt:

Pentru ei nu-i poartă-nchisă, și nici scaun prea înalt.

Sunt bătrâni cu barbe albe, tineri fără de musteți,

Ucenici și capi de școală, poeți mari și mici poeți,

Donchișoți ce-n a lor piele de mândrie-abia-și încap:

Suliți de carton în mână, și cu chivere pe cap,

Urieși cu talpa-n tină și cu creștetul în nori,

Dornici de eternitate și de statui visători!...

Toți împinși de-aceeași sete, pe volume-ntregi călări,

Se-mbulzesc se duc să spargă noaptea veșnicei uitări,

Și-n a gloriei lumină cu-a lor scrieri să răsară,

Să rămâie-n nesfârșitul timp, ca niște stâlpi de pară!

O, ridiculă cohortă de milogi neputincioși,

Ce spurcați cu-al vostru cântec graiul bunilor strămoși,

O, vânturători de fraze, scripcari sarbezi și smintiți,

Nu vedeți în ce mocirlă de prostii vă bălăciți?

Ce? Pentru c-ați pus la mustru

niște biete vorbe goale

Ș-ați umplut, cu chiuita, de cerneal-atâtea coale,

Pentru c-ați scâncit la lună, ca toți barzii răsuflați,

Un amor străin, și patimi vechi, ce nu le-nțelegeați;

Credeți că-i de-ajuns ca lumea să vă dea-n genunchi uimită

Și în veci a ei uitare și dispreț să nu vă-nghită?

Dar de când nerușinarea, spuma frazelor umflate

Și ridicula-ngâmfare drept talent pot fi luate?

De când gloria se vinde, ca femeile de stradă,

Oricărui neghiob, ce-n cale-i, cu ochi dulci, vine să-i cadă?

Leneși, ignoranți, cu capul plin de fumuri și de pleavă,

Din nimic cum vreți să iasă și să faceți o ispravă?

Arta nu-i de voi. În lături, stârpituri făr de simțire,

Ce dați zor lumii blajine cu de-a sila să v-admire!...

Dar la glorie-n ce vremuri și în care țar-ajung

Astfel de paiați de bâlciuri și gușați de Câmpulung?

O, bâiguitori de fleacuri, lăutari nerușinați,

Ce dați buzna pe la chefuri și părăzi, ca să cântați,

De v-ar scăpăra o clipă mintea, să vă priviți bine,

Ați intra-n pământ de scârbă, de oroare și rușine!...

Mamei

Din vremile apuse ș-atât de fericite,

Aducerile-aminte adesea mă-mpresoară.

Ce de viață-n urmă!... Ca un potop mă-nghite

Comoara mea de visuri, pierduta mea comoară

Din vremile apuse ș-atât de fericite!

Cum se desfac, din noapte, icoane vechi și sfinte!

Și ca din cărți, trecutul fantastic mi s-așterne;

Atâtea dulci vedenii îmi picură în minte,

Cu durerosul farmec al pierderei eterne!...

Cum se desfac, din noapte, icoane vechi și sfinte!

Figura ta cuminte, duioasă și senină,

Răsare, scumpă mamă, din vremile acele,

Ca o madonă sfântă, scăldată în lumină.

Ce clară stă-n pervazul copilăriei mele

Figura ta cuminte, duioasă și senină!

O lene grea se lasă din cerul cald de vară.

De soare-i plină casa. Tu-ncet, pășind pe scânduri,

Lași storurile groase și dai muștele-afară.

Apoi, prostii de-a mele asculți și cazi pe gânduri.

O lene grea se lasă din cerul cald de vară.

Curg valuri mari de umbră și se-mpânzesc pe vale.

Din șes, privim spre codru, cum soarele se-neacă.

În mirosul de iarbă, tăcuți pășim agale,

Și bolta răcorită mai jos parcă s-apleacă,

Curg valuri mari de umbră și se-mpânzesc pe vale.

Stai dreaptă-n strana vechii biserici de la țară;

Eu bat la sfinți mătănii, și-i pup, și-i rog cuminte,

Cum blândele-ți povețe de mic mă învățară.

Tu, palidă-n extazul înduioșării sfinte,

Stai dreaptă-n strana vechii biserici de la țară.

Din cărți cu slovă veche și cu figuri frumoase,

O lume ca de visuri, cu totul minunată,

Mi-o scoți, și pe-ndelete începi a mi-o descoase.

Cât farmec e-n această viață, adunată

Din cărți cu slovă veche și cu figuri frumoase!

La patul meu, tăcută, veghind neadormită,

Încet pe fruntea-mi arsă de friguri, mâna-ți luneci,

În mine-ți stă viața... întreaga ta ursită;

Și după cum mi-s ochii, te bucuri sau te-ntuneci,

La patul meu, tăcută, veghind neadormită.

Din câți copii pe lume-s, nici unul nu-i ca mine.

Și cât mă vezi de mare în planurile tale!...

La zodii chiar s-arată cum am s-ajung de bine,

Și ce măriri m-așteaptă în norocoasa-mi cale!

Din câți copii pe lume-s, nici unul nu-i ca mine...

Ce dureros se stinse deșarta-ți așteptare!

Pierdut, te văd, din cruda vieții vijelie,

Nenorocită mamă, și plâng că nu-s în stare

O slabă mângâiere să-ți dau, cât de târzie,

Ce dureros se stinse deșarta-ți așteptare!

De fiul tău departe, stingheră și trudită,

Nemaiavând puterea de-a te ruga și plânge,

Azi îți privești, cu silă, viața amăgită,

Cum a rămas pustie și cât de trist se stânge,

De fiul tău departe, stingheră și trudită.

Ca pete mari de umbră pe-o miriște uscată,

Așa, pe-a noastră urmă, trec stoluri lungi de gânduri.

Nimic nu mai există din câte-au fost odată,

Ș-asupra noastră anii pustii trec, rânduri-rânduri,

Ca pete mari de umbră pe-o miriște uscată.

Cum curge vremea...

Cum curge vremea și ne-ngroapă!

Ia vezi ce mare te făcuși:

Mai ieri, erai numai de-o șchioapă,

Când te pierdeam printre păpuși;

Când te dam huța pe picioare,

O minunică răsfățată,

Și te-ntrebam care-de-care:

Ce ești mata băiat, ori fată?

Parcă te văd cum înainte

Ne ieși la toți, și-n gât ne sai;

Mama-ți tot zice: fii cu minte...

Tu parcă altă grijă n-ai!

Zâmbind, dai gurii noastre pradă

Obrajii rumeni și rotunzi;

Și toate lași să ți se vadă,

Căci n-ai de ce să ți le-ascunzi.

Sub scară, jos, într-o rochiță

Păn la genunchi aproape goală,

Spui vorbe dulci și dai guriță

Unui pisoi ce-ți toarce-n poală.

Când ușile, ca de furtună,

Trosnesc, izbite de părete,

Știm că vii tu, cea mai nebună

Și mai drăguță dintre fete.

Râzând, de toate cele plină

Pe mânușiți și pe obraz,

Tu umpli casa de lumină,

De fericire și de haz...

Firește, azi ești domnișoară,

Nu ne vorbim ca mai-nainte...

Privirea ta mă înfioară,

De serioasă și cuminte.

Și, totuși, nu știu cum îmi vine,

Când văd acești doi ochi ce cată

Așa frumoși și mari la mine,

Și știu că-i sărutam odată!...

Ce fericiți am fi-mpreună!

Noi nu ne-am spus-o dar, vezi bine

Că ne iubim; și ochii tăi

De mult așteaptă de la mine

Să spun cuvântul greu dintâi.

Când ne-ntâlnim, e-o fericire,

Ce-am fost dorit-o amândoi;

Nu-i limba-n stare să înșire

Din ochi câte ne spunem noi! ...

Se sorb, adânci și însetate,

A noastre lacome priviri,

Același gând și dor ne-abate,

Aceleași tainice porniri.

Ș-atâta ți-i de înțeleasă

Cerșirea ochilor mei triști,

Că te roșești, ca o mireasă,

Clipești, nervos buzele-ți miști...

Și dulce-mi cați o dezmierdare,

Pe-ascuns un zâmbet îmi trimeți:

În noi, întunecat, tresare

Misterul veșnicei vieți.

O, ne-nțelegem de minune,

Cu cât ne întâlnim mai des,

Și, totuși ne sfiim a spune

Ce fiecare-am înțeles.

De rămânem singuri vrodată,

Stăm muți, cu ochii în pământ.

Tu parc-aștepți înfiorată,

Eu în deșert mintea-mi frământ...

De ce nu vrei? ... Mai lesne-ți vine

Să-mi faci tu cale la-nceput:

Apropie-te blând de mine

Și-ntinde-mi mâna s-o sărut.

Din vraja dulcilor ispite

Nemaicătând să te abați,

Ne-om pomeni, pe negândite,

Ca de când lumea-mbrățișați.

La ce vrei să se risipească

Atâtea visuri în zadar?

La ce comoara ta firească

Să ți-o îngropi, ca un avar?...

Acum ți-i inima fierbinte,

Frumoasă ești, iubită ești ...

Ce mai aștepti, așa cuminte,

Și-n taină singură tânjești?

Nu simți cum prinde să te-mbete

Tăria-nfrăntelor dorinți?

Nu vezi cum arzi de sfânta sete

A sărutărilor fierbinți?...

Îndemnul tinereții tale

Ascultă-l - cât e de-nțelept!

Cu-atâta dor îți cat în cale!

E-atâta timp de când te-aștept!...

Ce fericiți am fi-mpreună ! ...

Ne-am alinta, ca doi copii.

Acu ni-i vremea, numai bună,

De dezmierdări, de nebunii! ...

O, vino, fă ce vrei din mine,

Stăpâna vieții mele fii,

Rentoarce-mi vremile senine,

Comoara de copilării! ...

Iertare...

I.

Ce frumoasă ești! Cu câtă voluptate își mlădie

Trupul formele-i rotunde, și cu câte grijă știe

Să-și păstreze-n mersu-i leneș și în toat-a lui mișcare

Ritmul maiestos, molatic, ca al unui val de mare!...

De pe ochii tăi mari, negri, umezi, înfiorători,

Când ridici genele grele, parc-ai dizvăli din nori

Din andâcul lor s-aruncă.

O-nțeleg de ce suspină

Pe-a ta urm-atâtea inimi, de ce-ți stau atâția-n cale,

Amețiți de al tău zâmbet, robi ai frumuseței tale!

Tu, printre femei, ești zână fără de asemănare,

Chipul tău e răsărirea unui astru - când apare.

Și-n lumina orbitoare a saloanelor, prin baluri,

Când pășești, ca o regină, spintecând a gloatei valuri,

Toți încremenesc în urmă-ți privind lacom după tine:

E un murmur lung de șoapte, de mirare, de suspine...

...

Cine-i ferictul care e stăpân pe-așa comoară?

Cine-și farmecă viața și durerile-și omoară

În beția sărutării buzelor tale fierbinți,

Suflet înecat în basme, uitător de suferinți!

II.

A, se-ncepe valsul. Iată dintr-un pîlc se deslușește

Nalt și voinic, un tânăr: leganandu-se pășește.

Și s-apropie de tine. Tu te-ai și sculat în sus;

Alb, rotund, frumos - alene - brațul pe grumaz i-ai pus.

Și ca-n zbor, ca-n vis te duce, strânsă bine de mijloc

Pe-al lui umăr îți culci capul -respirarea ta de foc

El o simte pe obrazu-i.. Tu-i simți inima cum bate.

Moleșiți de farmec, ochi vi se-nchid pe jumătate

Piept la piept, a voastre trupuri s-au aprins de-același dor.

Ce-ncleștare pătimașă! ... Ce vârtej amețitor!

Părul, fața - de iuțeală - parcă vi le suflă vântul;

Doar picioarele, cu vârful, mai ating de-abia pământul.

Lumea stă și va privește cât sunteți de potriviți;

Înadins, parcă, natura v-a făcut să vă iubiți!

III.

Târziu, singură, trudită, în odaia de culcare,

Stai privind cum din oglindă chipul tău frumos răsare.

Foșnind hainele desprinse de pe tine curg grămadă,

Peste șolduri îți lași părul, ca o mantie să cadă;

Și rămâi așa, -nclestându-ți peste cap brațele goale,

Cu picioarele desculțe îngropate-n blană moale.

Nu gândești nimic, și totuși simți că te aprinzi la față,

Te-nfiori ca de-o străină și fără-nțeles viață

Ce s-a deșteptat în tine; parcă te sfârșești deodată

Într-o lene caldă, dulce; apoi iar tresai: te-mbată

POfta strângerii în brațe...

Ah, atunci ca prin minune,

De-ar ieși el, ca o roabă tremurând i te-ai supune,

L-ai lasă să te-njoseasca să te calce în picioare;

Cu ce drag ți-ai da viața dac-ar fi să te omoare

În aprinsă, fericită și sălbatică-nclestare

A nervoaselor lui brațe!...

Ce nesuferită-ți pare

Liniștea odăii goale! Vălmășit îți trec prin minte

Valsul, tinerii, spendoarea, larma dulcilor cuvinte.

Triști și obosiți, în juru-ți, ochii cată dureros,

De-un suspin îți saltă pieptul, moi îți cad brațele-n jos...

Și te culci. Tot trupu-ți arde; ca de spaimă sânu-ți bate;

Te-ntinzi leneșă-n răcoarea dulce-a pânzelor curate.

Și-nchizi ochii. Somnul însă, să te-astâmpere, nu vine,

Căci s-au pus atâtea gânduri capul cu vedenii felurite:

Te gândești la multe alte nopți, nespus de fericite,

Și te-mbeti de voluptatea visurilor ce-ți înșiri,

Pradă unor desfrânate și bolnave-nchipuiri...

Unde-s ochii arși de doru-ți, să te văd așa, culcată,

Cu adânca lor privire fioros să te străbată?

Unde-s buzele-nsetate, răsuflarea să ți-o soarbă?

Unde-i el, stăpân pe gândul și pe patima ta oarbă?...

Dar încet îți bate-n ușă cineva. Tu, nemișcată,

C-un glas silnic îi strigi: intră!... Sfiicios, în prag s-arată

Binișor înaintează- ți s-apropie de pat,

Cu evlavie-ți ia mâna, ca pe moaște, ș-o sărută

Sub privirea lui duioasă tu stai rigidă și mută.

Cu ochii galeși îți cerșește un surâs, o vorba bună

Dragostea-i chinuitoare nendrăznind să ți-o mai spună.

Și tăcerea ta e plină de mustrare și de ură

Vede bine că-i ridicul, ș-ar pleca dar nu se-ndură

Lângă tine-i cald, și dulce, ș-un parfum care-l îmbată

Convulsiv îți strânge mâna, lacom nările-și dilată,

Și oftează.

O, ce crudă ironie! Tocmai cine

S-a găsit să-și lege soarta și viața lui cu tine!...

...

Suflet zbuciumat de spasmul tinereții netrăite,

Și-ncărcat de-o frumusețe dătătoare de ispite,

Poți să cazi, fără mustrare ... Ale tale dulci păcate

Negreșit că și de oameni și de sfinți îți sunt iertate.

Revista nouă, an. I, nr. 1, 15 decembrie 1887

Liniște

Tinere, ce-ți strângi în palme tâmplele înfierbântate,

Pe cand mintea ta, în friguri, ca o flacără se zbate,

Năbușită înlăuntru, dacă, după nopți de trudă,

Migălind vorbă cu vorbă, c-o-ndărătnicie crudă,

Ai ajuns să-ți legi în stihuri vro durere, sau vrun vis,

Nu-ți întemeia o lume de iluzii pe ce-ai scris,

Nici nu te-mbăta de vorba cui ar sta să te admire!

În dezordinea vieții înecând a ta gândire,

Și spărgând smalțul de forme și de amăgiri ce-ascunde

Miezul urilor eterne ș-al durerilor profunde,

Vei vedea cât de fatală-i dușmănia celorlalți,

Când deasupra lor talentul ți-a dat aripi să te-nalți

Și când leneșa lor minte, dată pe gândiri ușoare,

Se împiedică de-o muncă ce-o cutremură ș-o doare.

Fermecați de-o ciripire liniștită și dulceagă,

Adormiți de vorbe goale, cum vrei tu să-ți înțeleagă

Versul încărcat de gânduri, și cum crezi c-au să te ierte,

Când îi smulgi din pacea frazei sunătoare și deșerte?...

Nu, nu te-aștepta să-ți fie cu flori calea sămănată,

Munca de artist e crudă, și e trist-a ei răsplată.

Ars de-a pururea de setea formelor nepieritoare,

Cu dorința ta maestrul neputând să se măsoare,

Câte visuri nu-ți întuneci tu, cinstit, preot al artei,

În discurajarea tristă de-a vedea cât de departe-i

Strofa ce-ai purtat-o-n minte de cea scoasă la lumină!...

Amețit, trudit, pe mână capul greu ți se închină,

Și suspini amar de mila frumuseții care-ți moare

Zugrumată-n închisoarea vorbelor nencăpătoare.

Și dac-ai putut alege și-ntrupa vreo icoană

Din deșarta, viforoasa existenței tale goană,

Cum vrei tu ca în pervazul altor minți, altă lumină

Îmbrăcând-o, să rămâie tot icoana ta, senină?

Fiecare în îngusta-i minte, când va fi s-o prindă,

Strâmbă și mototolită, ca-ntr-un ciob prost de oglindă,

Va vedea-o-n el, pătată de-a lui proprie prostie.

A, sunt fericiți aceia căror' nu li-i dat să știe

A creării dureri sfinte, și pe care îi îmbată

Ritmul generos în care își scriu proza nesărată,

Toaca bunelor silabe, și duioasa-ncredințare

Că-nsemnați cu stemă-n frunte, ce-au scris ei e lucru mare!

Al acestora-i triumful: vecinic fețele senine,

Drepți, înfumurați, c-un zâmbet protector privesc la tine.

Ei sunt veseli: au o gloată de naivi ca să-i admire,

Și se-ngrașă de prostie, de noroc și nesimțire.

Căci cuvintele blajine și nimicurile lor,

Dezmierdând frumos urechea, cad în gustul tuturor.

S-or găsi și pentru tine, suflet generos și mare,

Ș-încă mulți, ca să-ți arunce un cuvânt de-ncurajare.

Vei avea cinstea să intri și prin casele bogate,

Unde ți-or întinde mâna, c-o-ngrijită bunătate,

Doamne mari, cari-și vor face ochii mici ca să te vadă,

Tineri parfumați, de spirit, sclivisiți ca de paradă,

Și domni gravi, plini de afaceri, ce te-or întreba discret:

Cam ce sumă să câștige cu-a lui versuri un poet!...

Și vei sta cu ei la masă... A... dar ia aminte bine,

Că-n bonton sunt pravili grele pentr-un necioplit ca tine,

Te păzește, să nu vătămi a lor gusturi rafinate.

În discuții orice-ar zice lasă-i, dă-le lor dreptate.

Anecdota, calamburul acolo fiind la preț

Cată-le prin almanahuri, și vei trece de isteț.

Păn-atunci, neavând spirit, nu prea-ntinde vorba multă;

Nici să taci așa întruna, căci tăcerea ta-i insultă...

După masă se-nțelege doamnele te vor ruga,

Cu obișnuitul zâmbet, ca să le citești ceva.

Tu, mișcat de-atâta cinste, îți scoți foile îndată,

Sfiicios cătând la lumea ce-mprejurul tău stă roată,

Te închei frumos la haină și... începi. Una suspină,

Alta râde, face semne și s-apleacă spre vecină.

Conversația începe: de copii, de slugi, de rochii...

Are haz, șoptește gazda, spionându-te cu ochii.

Uf, ce anost! Cine-i ăsta? într-un colț se-ntreabă două.

De, închipuie-ți, săracul!... de povești ne arde nouă?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A, s-a isprăvit!... Din vorbă se-ntrerup pentr-un moment;

Fiecare se silește să-ți arunce-un compliment:

Inspirat ați fost de muze!... Prea frumoasă poezie!

Nu uita c-aci se cere să roșești de modestie.

Datoria ta făcută poți să te retragi cuminte.

Doamnele-și reiau în pace vorba lor de mai nainte.

Spune-acum dacă-ți surâde o asemenea viață,

Și de crezi că e o soartă fericită și măreață

De-a lăsa acestor oameni dreptul să te umilească!

Căci, pentr-un sărac ce simte, nu e rană sufletească

Mai grozavă decât mila rea și disprețuitoare

Cu care-l privesc bogații din deșarta lor splendoare!

Ce? Atâta timp să cauți dureroasa întrupare

A unei lumini de-o clipă ce-n viața ta răsare,

Și din haosul de gânduri s-alegi sfintele icoane,

Ca să faci frumos cu ele la boieri și la cocoane?

Dar ar fi să te cutremuri de dezgust și de rușine

Când ai ști cu ce-ngâmfare, ce de sus privesc la tine

Toți neghiobii ce-ți dau mâna socotind că-ți fac onoare!

Și mai vii să-nfrângi disprețul nesimțirii zâmbitoare

Ș-al biletelor de bancă cu ce-ai scris cu ce-ai gândit?

Cine vrei să te-nțeleagă, saltimbanc nenorocit?...

A, nu-ți tăvăli talentul prin saloanele bogate,

Unde capul nu gândește, unde inima nu bate

Decât dup-o anumită și stupidă învoială,

Unde omul i-o păpușă, și viața o spoială!

Fugi de zâmbetul fățarnic și de strângerea de mână

A acestor măști ce firea omenească o îngână...

Fugi. E-un vicleim ridicul, monoton din cale-afară;

Veșnica deșărtăciune ține capătul de sfară!

Suflet înecat de gânduri sfinte și nepieritoare,

Lasă-ți clipele vieții înțelept să se strecoare,

Răsărind de pe-a lor urme dungi neșterse de lumină;

Și de vrei să-ți deie arta mângâierea ei senină,

Ca un pustnic te închide în odaia ta săracă,

Și dorințelor deșerte poruncește-le să tacă:

Lumea ce ai fost visat-o neaflând-o nicăirea,

Caută-ți în tine însuți liniștea și fericirea.

Homo homini lupus

Zadarnic! – Lupta se-ntețește,

Și nu-i alegere de armă.

Sub pumnul grosolan al forței

Dreptatea celui slab se sfarmă.

Durerile vin tot mai multe,

Mai mari și mai adânc simțite.

De unde sapi lumina, curge

Iar întuneric ce te-nghite.

Un pas, un gând, o scăpărare,

Și îndoiala te-nfioară.

Pe umeri tot mai slabi apasă

Din ce în ce mai grea povară.

Sub planul sfânt de înfrățire

Sporește ura bestială:

Tot omul e-un vrăjmaș la pândă,

Toată cruzimea e o fală;

S-azvârl-a patimilor valuri

Din șubredele stăvilare,

Și peste pulberea de pravili

Domnește oarba-nverșunare.

Zadarnic gânduri răzvrătite

Izbesc eterna piramidă,

Spre vârful căreia cu toții

Se bat o cale să-și deschidă...

Mai sus, mai sus ... scrâșnind se-ndeasă;

Sub mulți prăpastia se cască.

Nu tuturor li-i dat să zboare,

Dar câți nu știu să se târască!

Asupra omului de mâine

S-apleacă palida știintă,

Și-l vede mai nervos, mai sceptic,

Mai înrăit de suferință...

Zadarnic! – Lupta se-ntețește,

Și nu-i alegere de armă.

Sub pumnul grosolan al forței

Dreptatea celui slab se sfarmă.

Tot alte vremi...

Tot alte vremi s-au așternut.

Din ce în ce mai rar,

Icoane șterse din trecut

Încet și trist răsar.

În urma mea s-a-ntunecat,

Cum nici n-aș fi trăit...

Mai clare-s câte le-am visat

Și-n cărți le-am fost citit.

Și de-ar fi fost să nu te știu,

De mult puteam să mor

Un beduin într-un pustiu,

Sub lună călător.

Dar chipul tău în veci mi-a stat

Ca o lumină-n gând.

Și ani întregi te-am așteptat,

De-atâta dor plângând.

Căci singura-mi iubire-ai fost

Și singurul meu vis,

Ce-n stepa fără adăpost

O cale mi-a deschis.

În fine, mi te-ai arătat,

Tu, chip frumos și sfânt;

Pierdut, în fața ta am stat

Cu ochii în pământ,

Gândind că s-ar putea să pleci,

Stingher și dornic iar,

Să plâng în urma ta pe veci,

Chemându-te-n zadar.

Tu însă te-ai înduioșat

Și mâna mi-ai întins,

De tine m-am alăturat

Și-n brațe te-am cuprins.

De-acum nici voi să mai ascult

La glasurile din trecut.

Ființa mea cea de demult

În noapte s-a pierdut.

În urmă stă un larg pustiu,

Un vis nelămurit.

Din tot trecutul meu nu știu

Decât că te-am iubit.

Iulia Hasdeu

Pe catafalc întinsă, de flori împresurată,

Stă albă și frumoasă. La cap îi ard făclii.

În jurul ei s-adună mulțimea-nfiorată,

Ce-n plâns fără de lacrimi durerea și-o arată,

Căci gurile sunt multe și mințile-s pustii.

Ea doarme, și pe chipu-i de sfântă luminează

Misteriosul zâmbet al liniștii de veci.

Pe lustrul frunții joacă a geniului rază,

Și-n maiestatea morții ea pare că visează,

La piept ținându-și crucea sub degetele-i reci.

Așa o iau pe brațe în haina-i de mireasă,

Și-n cântece de preoți o culcă în sicriu.

Cu tălpile-nainte încet o scot din casă.

Plângând, ai săi o cheamă. În urma ei se lasă

Pe toate-nghețul morții muțenie, pustiu.

Cu ochii plini de lacrimi, duiosul ei părinte

Pe migălite rânduri stă nopți întregi plecat:

Sunt gândurile moartei, sunt urmele ei sfinte...

Ș-acum el înțelege:

Să poarte-atâta minte

Un cap așa de tânăr, a fost de neiertat.

Sonet (M-am regăsit. Ce dor mi-era de mine)

M-am regăsit. Ce dor mi-era de mine,

Copilul visător de altădată!

Mă simt plutind privirea mea-nsetată

Se pierde-n orizonturi largi, senine.

De-acum, ispititori, în van mai cată

Viclenii ochi... îi știu atât de bine!

O, nu mai tremur când mă uit la tine,

Și azi te iert, căci rana-i vindecată.

Iar visul tău ca pânza Penelopii

Se țese ziua, noaptea se distramă...

Noian de întuneric ne desparte!

Zădarnic zâmbitoare te apropii,

Și glasul tău tremurător mă cheamă

Tot mai străină-mi ești, tot mai departe...

Sonet (Din tot ce ne-a fost drag mai înainte)

Din tot ce ne-a fost drag mai înainte

Povești rămân și cântece-nvechite;

Ne fură clipele, pe nesimțite,

Din flori mirosul, sensul din cuvinte:

Și-n liniștea-nserării, ce ne-nghite,

Ca frunzele uscate pe morminte,

Se scutură aducerile-aminte

Pe inimile noastre ostenite.

Ruini suntem, și orice gând ne doare,

Căci e făcut din temeri și regrete.

Te blestemăm, și totuși, cu ce sete

Întindem buzele tremurătoare,

Vrăjita-ți undă să ne mai îmbete,

Viață pururea fermecătoare!

Sonet (Câți ochi frumoși și visători, poete)

Câți ochi frumoși și visători, poete,

N-or fi plângând pe versurile tale!

A, de-ai putea să le-nsoțești în cale,

Te-ai consola văzând cu câtă sete

Le sorb fecioarele sentimentale,

Cum te-ndrăgesc, zeu palid cu lungi plete,

Și-și torc iluzii, și dorinți secrete,

Și basme dulci, din cântecu-ți de jale:

Pe cartea ta se-nvață să suspine

Atâtea inimi gingașe, curate...

Tu nici le știi. Înstrăinat de tine,

De dor te mistui în singurătate;

Doar filele, de sufletul tău pline,

Strâng amintiri duioase flori uscate.

Sonet (Vrăjit, tot șesul clocotește-n soare)

Vrăjit, tot șesul clocotește-n soare,

Și-i zvon e nuntă mare-n lumea mică:

O pulbere de glasuri se ridică

Din mii de guri, un templu-i orice floare.

Tu n-ai iubit, nu știi ce va să zică

Puterea asta-n veci renăscătoare.

Și totuși o presimți, căci visătoare

Te strângi de brațul meu, parcă ți-e frică;

Clipești, și buzele, nesărutate,

Îți tremură, ca-n somn, de-o aiurire,

Și inima neliniștită-ți bate...

În jurul tău palpită-ntreaga fire;

Iar florile-s așa de parfumate,

Că-n clipa asta tu respiri iubire!

Sămănătorul

Pășește-n țarină sămănătorul

Și-n brazda neagră, umedă de rouă,

Aruncă-ntr-un noroc viața nouă,

Pe care va lega-o viitorul.

Sunând, grăunțele pe bulgări plouă:

Speranța, dragostea lui sfântă, dorul

De-a-mbelșuga cu munca lui ogorul,

Le samănă cu mâinile-amândouă.

Trudește, făcătorule de bine,

Veni-vor, roiuri, alții după tine,

Și vor culege rodul bogăția.

Tu fii ostașul jertfei mari, depline:

Ca dintr-un bob să odrăslească mia,

Cu sângele tău cald stropește glia!

Partea cea mai bună...

Stând la geam c-o floare-n mână,

Cată-ntrebător spre mine:

„Nu-i așa că-mi șade bine

Și c-ai vrea să-ți fiu stăpână?”

Eu pricep, îmi plec privirea

Cu sfială prefăcută:

„Cuvântarea ta cea mută

Mă învață ce-i iubirea”

Ea la gură-și duce floarea,

Și-nchizând din ochi, suspină:

Doar o clipă de lumină –

S-a plecat Ispititoarea.

Ca un cântec îmi răsună

Din departe amintirea ...

Și atât ne-a fost iubirea.

Poate-i partea cea mai bună.

Treci zi, treci noapte...

Aceleași visuri — te lasă, și vin iarăși,

Vieții triste amăgitori tovarăși !

S-același rob ești nepăsătoarei soarte —

"Treci zi, treci noapte, apropie-te moarte."

Împins în zbucium de patimile tale,

Gonind norocul pe-o neștiută cale,

De el, de tine, te simți tot mai departe —

"Treci zi, treci noapte, apropie-te moarte."

Spre alte țărmuri — miraj ce-n veci te minte,

Spre-o țintă nouă ce-ți tremură-nainte,

Zorești tot alte talazuri să te poarte...

"Treci zi, treci noapte, apropie-te moarte."

Sfântă muncă

Sfântă muncă e aceea

Ce răsplata-n ea-și găsește.

De-nțelegi tu asta, cheia

Fericirii tale-o ții.

Urgisit de toți să fii,

Tu de-a pururea iubește,

Iar ca să trăiești în pace,

Nimic lumii să nu-i cei,

Binele te-nvaț-a-l face

Ca albina mierea ei.

Inter arma...

Sta Poezia-n sfînta ei cetate,

Pe-un vîrf de munte, stelelor vecină.

Porneau de-acolo cîntece curate,

Un pic de cer, un tremur de lumină,

Pe sufletul întunecat de ură

Al bietei noastre lumi, de patimi plină.

Și cîntecul zbura din gură-n gură,

Și omul se simțea mai bine cîntîndu-l...

Deodată toți să murmure-ncepură:

"De ce nu se coboară și ea-n rîndul

Mulțimii ce de veacuri o ascultă?

Prea șade-n slăvi, prea sus ne cheamă gîndul..."

Răcni un critic: "Asta-i o insultă !"

Și-atunci Prostia zise Răutății:

"Tu arme ai, eu am oștire multă,

S-acea prieten-a singurătății

Va trebui să ni se-nchine nouă !..."

Cu urlete, la porțile cetății.

S-au năpustit puterile-amîndouă.

Tac vechile cîntări înfricoșate, —

Mulțimea cere-o poezie nouă...

Tu dormi, senino,-n veșnica-ți cetate !

1907

Minciuna stă cu regele la masă...

Doar asta-i cam de multișor poveste:

De când sunt regi, de când minciună este,

Duc laolaltă cea mai bună casă.

O, sunt atâtea de făcut, vezi bine,

De-atâtea griji e-mpresurat un rege!

Atâtea-s de aflat! Și, se-nțelege,

Scutarul lui nu poate fi oricine.

Ce țară fericită, maiestate!...

Se lăfăiește gureșa Minciună.

Că numai Dumnezeu te-a pus cunună

De-nțelepciune și de bunătate

Păstor acestui neam ce sta să piară,

Ce nici nu s-ar mai ști c-a fost, sărmanul,

De nu-și afla sub schiptrul tău limanul,

De nu-ți sta-n mână bulgăre de ceară.

Că tu sălbatici ai găsit aice,

Sălbatici, și mișei, și proști de-a rândul,

Ș-o sărăcie cum nu-ți dai cu gândul...

Dar faci un semn, și-ncep să se ridice

Oștiri, cetăți, palate lume nouă,

Izvoarele vieții se desfundă;

De pretutindeni bogății inundă;

Și tu le-mparți cu mâinile-amândouă.

Azi la cuprinsul tău râvnește-o lume.

E-o veselie ș-un belșug în țară,

Că vin și guri flămânde de pe-afară.

Tot crugul sună de slăvitu-ți nume.

Ia uită-te, pământul ce-mbrăcat e...

Cresc flori pe unde calci, și râde firea.

Tu-mparți norocul numai cu privirea.

Încai țăranii zburdă pe la sate!...

Și-i place regelui. E lucru mare

Cum farmecă pe regi Minciuna. Drept e

Că ea, de mult, pe-a tronurilor trepte

A fost cea mai aleasă desfătare.

. . . . . . . . . . . . . . .

Măria-ta, e un străin afară,

Cam trențăros, dar pare-un om de seamă,

Și... Adevărul parc-a zis că-l cheamă...

De unde-o fi... că nu-i de-aici din țară.

Minciuna palidă-și topește glasul:

O, nu-l primiți! Îl știu, e vestitorul

De rău, ce face pe-atotștiutorul

Și vede prăbușirea la tot pasul.

E cel ce împotriva ta conspiră.

Invidia în inima lui geme

Și gura lui e plină de blesteme.

Tu nu poți auzi ce vorbe-nșiră...

Și totuși, zice regele, să vie!

Dovadă că chiar la palat Minciuna

Nu e biruitoare-ntotdeauna.

Fac și monarhii câte-o nebunie...

Privind în ochii regelui, străinul,

Cu brațele pe piept încrucișate,

Răspică vorba: Țara, maiestate,

E-n durăt greu. Tu nu-i auzi suspinul,

Căci muzici cântă-n juru-ți. Și slugarnici

Adormitori, ca-n zid, te-mpresurară,

De nu mai poți vedea pe cei de-afară,

Pe bunii tăi supuși cei mulți și harnici.

Că n-ai cercat spre ei să-ți spinteci cale

Să știi și-n țara ta ce suflet bate,

N-ai vrut decât spinări încovoiate

Și guri deschise laudelor tale.

Că de-a fost om să-ți steie drept în față,

Ca pe-un vrăjmaș, l-ai depărtat de tine.

Bătrânii pier. Dar oaste nouă vine,

Și dureroase lucruri mai învață!

Părăzi, decor de teatru, luminații,

Tot ce pe vulg și pe copii înșală,

Aceasta-i toată slava ta regală.

Pe tristul gol din juru-ți decorații!

Tu-n țara asta nu vezi decât raiul

Ce-ai tăi ți-l ticluiesc într-o clipită:

Ruină-i sub hârtia poleită,

Sub crăngi de brad trosnește putregaiul,

Dar tu ești fericit. Lingușitorii

Înalță imnuri proslăvirii tale

Și fac să n-auzi cântecul de jale

Cu care-și adorm foamea prășitorii.

. . . . . . . . . . . . . . .

Nu ți-ai iubit poporul, maiestate!

Sau nu l-ai înțeles, și e totuna.

De sus și până jos s-a-ntins Minciuna

Ea leagă și dezleagă-n țară toate.

Iar ca să-ți dea o spumă de mărire,

Ca pe-un copil te poartă și-ți arată

Sclipiri și flori... Afla-vei tu vrodată

Cumplita vremilor destăinuire?...

Și ce speranțe se puneau în tine,

Ce vesel ți-a ieșit poporu-n cale,

Cu pâine și cu sare!... Osanale!

Mântuitorul lui credea că-i vine.

Ce vesel ți-a ieșit poporu-n cale!

. . . . . . . . . . . . . . .

Și ce credință trist-o să-i rămână;

Că n-ai putut spre el întinde-o mână,

Din greaua platoș-a trufiei tale!

. . . . . . . . . . . . . . .

C-acestea nu l-au deșteptat pe rege,

Că Adevărul a fost dat afară

Și slugile l-au îmbrâncit pe scară,

Firește, de la sine se-nțelege.

*

Trec anii. Și ce dulce-i amăgirea!

Tu zeu ești printre regi! Mărire ție!...

În jâlțu-i moale, tolănită, scrie

Cu pana ei de aur Lingușirea.

De-abia se isprăvește-o sărbătoare,

Și-ncepe alta. Muzicile cântă...

Îmbracă-te-n podoabe, țară sfântă,

Să nu mai știe nimeni ce te doare!

. . . . . . . . . . . . . . . .

Dar ce e, Doamne, vuietul acesta?

Ce-i hreamătul acesta care crește?

Se zguduie pământul și mugește,

Ca marea, când o biciuie tempesta.

Se-nalță flăcări, brațe desperate,

Spre ceru-ntunecat, pustiu și rece.

Năprasnic vântul nebuniei trece

Și spulberă noianul de păcate.

În vaiete se prăbușește-o lume

Clădită pe minciuni. Dar ce mânie!

Cum șuieră cumplita vijelie!

Sar frații între ei să se zugrume.

Uscata brazdă cere iarăși sânge.

Femei cu părul despletit, nebune,

Și-asmut copiii la omor. Genune,

Puhoi de ură ce zăgazu-și frânge!

Deschide ochii mari bătrânul rege

Și, tremurând, din jilțu-i se ridică.

Au cine liniștea lui scumpă-i strică?

Ș-al vremii rost el tot nu-l înțelege.

Cuvântul

Ca-n basme-i a cuvântului putere:

El lumi aievea-ți face din păreri,

Și chip etern din umbra care piere,

Și iarăși azi din ziua cea de ieri.

El poate morții din mormânt să-i cheme;

Sub vraja lui atotputernic ești,

Străbați în orice loc și-n orice vreme,

Și mii de feluri de vieți trăiești.

Te-atinge doar, și tu o biată clipă

Ce tremură-ntre două veșnicii

Privești de sus a lumilor risipă,

Și toat-a lor zădărnicie-o știi.

Aprinde-n inimi ură sau iubire,

De moarte, de viață-i dătător,

Și neamuri poate-mpinge la pieire,

Cum poate-aduce mântuirea lor.

*

Voi, căror vi s-a dat solia sfântă

De preoți ai acestei mari puteri,

Voi, în al căror suflet se frământă

Întunecate valuri de dureri,

Și gânduri de-un întreg popor gândite,

Nu duceți minunatul vostru dar

Ofrandă mâinilor nelegiuite,

Ci, ca pe sfânta masă din altar,

A-mpărtășirii taină preacurată,

Așa cuvântul să vi-l pregătiți

Ca mii de inimi la un fel să bată,

Și miilor de veacuri să vorbiți.

Nunquam ridenti

Ciuli urechile și, fluturând din cap,

Se depărtă bodogănind:

Că multe lighioane, Doamne, mai încap

Și-n lumea asta!... Însă eu mă prind

Că nu e alta mai netrebnică sub soare

Ca secătura asta de privighetoare...

Stai, frate, zice calul. Ce ți s-a-ntâmplat

De ești așa de supărat?

Tu n-o auzi?... Eu aș turba să stau mai mult

Aici. Ce naiba? Nu ca să-i ascult

Același și același țârlâit

Cu-așa de lungi urechi am fost cinstit.

Ș-apoi să-ți spun pe lângă că nu-mi place,

Dar, înțelegi că... nici nu-i serios

C-o astfel de dihanie s-avem de-a face,

Eu, care lui Isus Hristos

I-am înlesnit intrarea în Ierusalim,

Și tu căci noi și la isprăvi ne potrivim

Tu care duci la glorie-mpărați,

Noi, în sfârșit, de-atâtea fapte mari legați...

Ci lasă-le păcatelor de fapte mari,

Și vino s-ascultăm. Așa-s de rari

Și scumpe clipele aceste,

Când parcă zbori,

Când uiți că ai să mori,

Când ți se pare că trăiești într-o poveste...

O, clipele aceste sunt așa de rari!

Ș-un cântec e-un izvor de fapte mari.

Tu prea ești serios de felul tău;

Nu știi să râzi, și asta-i foarte rău;

Nu-ți faci idee cât îți șade de urât

Când stai așa posomorât.

Pe mine cântecul mă face visător,

Și nu că-s cine știe ce cunoscător,

Dar, uite, dimineața mai ales,

Când ronțăi iarba-nrourată-n șes,

Și când încep privighetorile,

De parcă plâng și florile

De-atâta viers, de-atâta duioșie,

Îmi uit de toat-a neamului robie:

Cu mii și mii de ani mă-ntorc în urmă;

Stăpân pe verzi pustiuri pasc, în turmă,

Neștiutor de frâu,

Pe-ncântătorul țărm al unui râu

În care, noaptea, dorm minunile cerești...

O, caii năzdrăvani de prin povești,

Ce s-au ales la toate pricepuți

Și-n toate luptele biruitori,

De bună seamă că au fost crescuți

De mici în cântec de privighetori...

Ia!...

Ș-amândoi tăcură.

Dar farmecul acesta, mai presus de fire,

Cu cât umplea un suflet de iubire,

Cu-atât umplea pe celălalt de ură.

Dreptate

Sfânt lăcașul de la Putna mândru strălucește-n soare,

Glasuri de argint răvarsă clopotele slăvitoare,

Străduind credința veche din mormânt s-o mai învie.

Darnici domni erau pe vremuri, lăudați de-a pururi fie!...

Nestricat de viermi rămâne singur numele cel bun;

Darnici domni erau pe vremuri, toate clopotele spun.

Ci aude Ștefan Sfântul, lângă spada lui culcat,

Cum cântările slăvirii până-n cripta lui străbat;

Și făcându-și roată gândul peste câte-a fost trăit,

Strigă din mormânt dreptatea Marelui Nedreptățit:

Domn am stat Moldovei mele, și norodului părinte,

Dragi mi-s luncile, dragi codrii, toate apele mi-s sfinte...

Dar străjerul lor ș-a toate purtător de grijă cine-i?

Cine-n pace duce greul bogăției și luminei,

Și-n război cine-i viteazul fără slavă, fără nume?

Domnul milostiv de-a pururi, cel mai darnic domn din lume

E săracul. El palate și biserici și podoabe

Fără preț a dat Moldovei El, cu mâinile lui roabe.

El mi-a fost puterea-n lupte, și în liniște norocul.

Când ștergeam de sânge spada și vroiam vremea și locul

Biruinții noastre scumpe c-un dar scump să le cinstim,

El comori căra Sucevei, ziduri mândre să zidim,

El făcea-n al clipei stâmpăr, cu durerea lui de țară,

Din pământ stropit cu lacrămi flori de aur să răsară!

Domnul tace, Sfântu-i nume în războiul vremii scut ni-i,

Darnic e săracul, cântă toate clopotele Putnii.

Slăvit e versul

În vers e mântuirea când n-ai nimic de spus.

Se deapănă pe rânduri, ca firul de pe fus,

Din volbura de vorbe se deapănă ușor

Un cântec ce sporește, mai larg, tot mai sonor,

E opera vrăjită ce din nimic se-ncheagă,

Și nu-i nici o nevoie ca lumea s-o-nțeleagă.

În vers e mântuirea când n-ai nimic de spus.

Pe trepte de dactile vin vorbe mari de sus,

Iar critica solemnă, ce-n gol vede-adâncime,

Ca un copil adoarme în leagănul de rime.

Slăvit e versul cântec, miraj, întraripare

E-n Nemurire-o carte de liberă intrare.

Tu ia doar la crestarea silabelor aminte,

Să nu prea bată-n struna știutelor cuvinte,

Ci-n răsuciri de fraze, cu vorbe de la tine,

Fă sunetele goale să ni se pară pline,

Cum, iscusit dispuse, oglinzile ne mint,

Dintr-o-ncăpere-ngustă făcând un labirint.

Nici șir, nici sens... Acestea ne-ar dezvăli secretul,

Am ști ce spui, ce cugeți. Și, pentru noi, poetul

Cu cât mai nențeles e, cu-atât e mai profund.

Ce mici devin chiar zeii când nu se mai ascund!

Din patru-n patru versuri, și plan, și ritmu-ți schimbă,

Ca tot ce scrii să pară că-i scris în altă limbă.

La titlu să iai seama: sonor, bombastic, vag,

Și cu ceva macabru, să ne-nfiori din prag.

Căci titlul e alarma. Ca-n trâmbiță să-l suni:

O inimă în flăcări, La casa de nebuni,

În criptă, Flori de sânge... Și nu-i zor nicidecum

Ca titlul cu povestea să aib-același drum.

Amăgitor de gânduri, un motto mistic pune,

Să-și tremure lumina un far peste-o genune.

Sub el psalmodic versul silabele să-și joace,

În fierbere de glasuri, ca apa la răstoace.

Iar toată poezia cui sens ar vrea să-i cate

Mai limpede să-i pară citită de-a-ndarate.

De-o scrii să fie pleavă în spulberarea vremii,

Au strigăt nou în plenul cinstitei Academii,

Oricum ți-ai prinde gândul, pe zor sau pe-ndelete,

Și-n orice danț retoric, tu nu uita, poete,

Că vorba-i ca și omul în lume sau în artă

Cu atât mai jucăușă, cu cât e mai deșartă.

Triumful așteptării

Nebiruit e omul ce luptă cu credință!

El știe că pe lume nimic zădarnic nu-i;

Că dincolo de truda și jertfa clipei lui,

În taină, vremea țese la sfânta biruință;

Că vuietele toate visează armonie,

Că... este o dreptate, și... trebuie să vie!

Talazuri năvălească-l! vrăjmașa lumii ură

Întunece-i viața în beznă de minciuni!

Copiii lui închidă-l în casa de nebuni!

Lovească-l orice mână! hulească-l orice gură!...

El simte cum îi crește din inimă o floare

Cu-atât mai luminoasă, cu cât mai mult îl doare.

Te-ai întrebat vrodată din ce undire-nceată

De lacrimi tăinuite se naște un izvor?

De mii de ani în piatră lovește răbdător,

Strop după strop, s-o spargă... Drum greu a fost...

Dar... iată!

În valuri de lumină, chemat de dorul mării,

Un fluviu nou vestește Triumful Așteptării.

Noapte de iarnă

Vîntul șuieră în noapte, vaiete bocesc prin ramuri,

Întețit omătu-n spulber bate zuruind în geamuri;

Vălmășag de glasuri strigă prin văzduh. Eu, la căldură,

Povestesc singurătății — luînd vorbelor măsură —

Cît de mici și cît de albe-s mîinile iubitei mele,

Și ce dulce mi-e robia cînd mă-nlănțuie cu ele.

Și cum stau așa-n migala rimelor viclene, iată

Că în liniștea odăii simt, ca o suflare-nceată,

Lunecarea unei umbre... Un moșneag îmi stă-nainte;

Zgriburit de frig spre mine tinde mîinile lui sfinte,

Ca desprinse de pe cruce — mîini de trudă și-ndurare,

Mîini ce poartă semnul jertfei și-al durerii seculare —

Și-nțeleg, fără să-mi spuie, cine-i, și de ce-a venit...

Ca un vinovat, privirea în pămînt mi-o plec smerit,

Și-n tăcere-ascult cum ninsul picură topit în păru-i...

Veche temniț-a minciunii, sub ce adevăr te nărui !

Tot e nou. Pe-o lume nouă mîndru soarele răsare.

Preot săvîrșind o taină în altar moșneagul pare;

Iară mîinile lui goale eu de daruri le văd pline.

Și pe cînd altă ființă simt că se deșteaptă-n mine,

Pe cînd gura mea-ncleștată un cuvînt nu poate spune,

Toate gîndurile mele se prefac în rugăciune...

Valuri

Visând împăratul să rupă hotarele ce-l îngrădeau,

Și marea-i putere s-o-ntindă pe-ntregul pământ și pe mări,

Tărie de vifor pusese în sufletul oștilor lui,

Ca nici un vrăjmaș să mai poată cu armele-a-i sta împotrivă;

Iar ochii de fiară flămândă rotindu-și-i peste cuprinsuri,

Vedea cum noroadele toate în cale-i se pleacă-ngrozite,

Vedea cum cetăți întărite, palate de piatră și domuri,

Cu vâlva atâtor coroane, ca pleava se spulberă-n vânt.

Ș-a fost un blestem pe ursita sărmanelor neamuri de-atunci,

Că-n scrum și-au văzut prefăcută întreaga lor muncă de veacuri.

Scrâșnind luptătorii, în iureș, ca iarba sub coasă cădeau,

Năprasnic vârtejul pieirii din țară în țară trecea

În urmă-i coloane de flăcări zbucneau din cetăți năruite

Și-n vuietul crâncen al morții, sub negrele stoluri de corbi,

Trufaș, împăratul călare, cu rânjet privindu-și isprava,

Prin râuri de lacrimi și sânge, pe punte de leșuri trecea.

Dar iată că tocmai în ceasul când brațele sta să-și întindă,

Pământul întreg să-l cuprindă, un răcnet de leu, din adâncul

Sălbaticei Asii, îi spune că nu-i încă lupta-ncheiată.

O, nu, Ilderim, nu e încă pământul pustiu de viteji:

Timur îți stă-n față, iar spada-i e soră cu spada lui Mircea,

Și ce s-a-nceput la Rovine, sfârși-se-va la Angora!

El zice, și una spre alta s-azvârl întărtatele oarde,

Și rânduri de rânduri izbite, cu vuiet de valuri se sparg.

Trei zile-și țin clipele tulburi pe stemele celor doi crai.

Se mișcă-n bulucuri mulțimea, se rupe și iar se-mpreună,

Cad pâlcuri sub pâlcuri de-a valma, și altele proaspete vin,

Iar hreamătul crește și scade, ca-n spulber de viscol purtat.

Ci iată că-n seara din urmă, strângându-și în pinteni arapul,

Cărare-și despică-n năvală Timur cu hangerul în mână.

Sporește cu el vălmășagul amestec de glasuri pripite...

Din mijlocul lor se aude un muget de fiară-njunghiată.

E prins Baiazid și deodată se stâmpără clocotul luptei.

E prins Baiazid și ostașii rămân împietriți ca de-o vrajă.

Mai sunt oare fulgere-n ceruri?... Pământul pe-al lui și l-a stins!

Timur își privește vrăjmașul cu liniștea celui puternic.

O cușcă de fier i s-aduce... În van, Ilderim, te mai zbuciumi,

Și hainele-ți rupi de pe tine, și fruntea ți-o sângeri de gratii!

Acesta-i palatul în care de-acum îți rămâne să cugeți

Ce șubrede ș-amăgitoare sunt toate măririle lumii...

Așa l-au purtat prin orașe, prin țări pustiite de el.

L-au dus prin cetăți ce, cu groază, de numele lui pomeneau;

Opreau la răspântii, ș-un crainic vestea de isprăvile lui;

Uimiți ascultau trecătorii, privind la momâia din cușcă

O umbră de om ce scâncește și-și leagănă capul mereu.

Vedeți, zice crainicul iarăși, că este-o dreptate pe lume,

Că nici n-o grăbește durerea, cum nici n-o-ntârzie minciuna,

Ci singură ea își alege și arma și ceasul plinirii!

Table of Contents

Iubire (1888 - 1895)

Păcatul

Ieri, azi, mâine

Pe deal

Luna și noaptea

Dormi în pace

La vatra rece

Din prag

Din trecut

Răspuns la o cronică rimată

La icoană

Sonet (Lăsați-mă singurătății mele)

Lui Eminescu

Sonet (Dar nu-nțelegi că e cu neputință)

A mele visuri...

Sonet (Vuind s-azvârl șuvoaiele devale)

Nu-i de-ajuns

Ce te uiți cu ochii galeși?

Pe albumul d-rei...

În amurg...

În pădure

Sonet (Ce mult aș vrea să mai iubesc o dată)

Ce dor...

Melancolie

Delendum

Mamei

Cum curge vremea...

Ce fericiți am fi-mpreună!

Iertare...

Liniște

Homo homini lupus

Tot alte vremi...

Iulia Hasdeu

Sonet (M-am regăsit. Ce dor mi-era de mine)

Sonet (Din tot ce ne-a fost drag mai înainte)

Sonet (Câți ochi frumoși și visători, poete)

Sonet (Vrăjit, tot șesul clocotește-n soare)

Sămănătorul

Partea cea mai bună...

Treci zi, treci noapte...

Sfântă muncă

Inter arma...

1907

Cuvântul

Nunquam ridenti

Dreptate

Slăvit e versul

Triumful așteptării

Noapte de iarnă

Valuri