Primăvara amorului

Iancu Văcărescu

Editura Bestseller

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Buna vestire

Îmbărbătați-vă, români! Vă îndreptați greșala,

Acestor Table voi urmați și lepădați sfiala;

D-întâi temeiuri, Legea aveți și-întreaga moștenire

De nume, fapte de români și a Patriei iubire.

Oricare om veți auzi, ce către voi vorbește

Cu-al maicei voastre dulce glas răspundeți-i frățește,

Prea nobil este orice rang de orice stăpânire,

Dar toți românii sunt datori nobili a fi din fire.

Iubiți mărirea de români, cinstiți acest sfânt nume,

Și a-l cinsti îndatorați prin fapte mari pre lume,

De neamuri câte sunt greșeli vedeți în istorie,

De nedreptate vă feriți, de lene, de mândrie,

Pravili temeinice clădiți, fiți Bruți spre a le ține,

Ciceroni și Coriolani având, păstrați-i bine.

Voi duh aveți curând să fiți orice, puind silință,

D-ostași, plugași și învățați acum e trebuință,

Trei căpetenii d-aste stări ținând oblăduirea.

Pre toți ca mădulari d-un trup să-i poarte-n veci unirea,

Ostașu făr' a fi semeț, să simtă bucuria,

Când a lui sânge șiruind căștigă bătălia,

Plugașu nu pentru câștig, ci pentru cinstea mare,

Că și-a hrănit mulți frați ai săi, verse cu drag sudoare,

Iar învățatul e dator să dea poveți la toate,

Și-a fi-nvățat desăvârșit, iar nu pe jumătate;

El fie tot respunzător, el aibă îngrijire

De-a fi-ntre câte trele stări unire și iubire,

Urâți și numele de lux, de jaf, de tiranie

Și cel de aur veac la voi îndată o să vie.

Primăvara amorului

N-am să scap, în piept port doru

Piste ape, piste munți;

Văz că piste mări Amoru,

Când o vrea își face punți.

La Carpați mi-au adus jalea,

Lor am vrut s-o hărăzesc;

Resunetu, frunza, valea,

Apele mi-o îmmulțesc!

Mii de pedici, mii de curse

Piste firea toat-a-ntins,

Lăcrămi în zădar sunt curse:

Unde-oi merge eu sunt prins.

........................................

Se întinde o câmpie

De subt poale de Carpați,

Câmp deschis de vitejie

La românii lăudați;

Surpături sunt de o parte,

D-un oraș ce a domnit;

O gârliță-ncoaci desparte

Un crâng foarte-nveselit.

Acolo am eu cășcioară

Pe un vârf de delișor;

Curge-n vale-i o apșoară

Murmurând încetișor.

În potrivă zmăltuite

Dealuri altele se văd,

Ș-în vălcelile-nflorite

Miei pasc, alerg, se joc, șăd.

Lăsând ale lumei mare

Cinsti, nădejdi și fumuri seci,

Amăgiri cu-ncredințare,

Vrăjmași calzi, prieteni reci;

Acolo cu sănătatea,

Cu odihna însoțit,

Toat-a vieții bunătatea

Dobândeam eu îmmulțit.

Când la vie, la grădină,

Când la câmp de multe ori,

Cu o muncă prea puțină

Pildă dam la muncitori.

Când cu mreji amăgitoare

Vii prindeam păsări din zbor;

Când prin țevi fulgerătoare,

Cu plumb le-asvârleam omor.

Când cu câinii prin pădure

Vulpe, epure fricos,

Lupul nărăvit să fure

Îl răneam mai cu prisos.

Trăgeam mulți din lăcuința

Ce-au adânc l-al apei fund;

Câți, dând la-nșălări credința,

Undiți lesne îi pătrund.

Muncă, luptă, călărie,

Jocuri, umblete pe jos,

M-întăreau cu veselie,

Și-mi dau-nvederat folos.

Curăția și măsura

Masa mea împodobia,

Mulțumea stomah, ochi, gura;

Dar mă sătura d-abia.

Musele, ce-mi sunt dragi foarte,

Aveau ceasul hotărât,

Când cu cei carii n-au moarte

M-întâlneau numaidecât.

Cu nespusa lor dulceață

Mințile mi le-mmulțeau;

Mână, duh, ochi, limbă, viață

Toate mi le-nsuflețeau.

Atunci cu încredințare

Deslușeam un veac mai bun;

Cu a cărui așteptare

Răul, oamenii suppun.

D-amărunt privind natura,

Planeți, răsărit, apus,

Stam gândind: Așa făptura

Cine-ar fi-nvârtind de sus?!

Câtă slavă se cuvine

La unul ca El, i-o dam!

Ș-însumi mulțumit cu mine

Mă duceam și mă culcam.

Dormind astfel într-o noapte

Somnu-ntâi, ca vre un ceas;

Mă deștept, înțeleg șoapte,

Simț că de copil e glas.

Strigând întreb: "- Cine este?

Cine-aicea s-a băgat?

Cine-aici fără de veste

A-ndrăsnit de a intrat?"

Mă uit!... Ce să văz? Minune!

Prea ciudat un copilaș

Fricos cere ertăciune,

Se roagă să-i dau lăcaș.

Văz în spate-i arepi zmulte,

Port frumos, dar sfâșiat;

Gata el să-mi spue multe,

Eu de somn îngreuiat,

-"Las' - îi zic - om vorbi mâine,

Acum culcă-te de vrei,

De ți-e foame, iată pâine,

Apă, vin de-i vrea să bei".

– „Dragul meu! d-acestea toate -

Zice el - îți mulțumesc;

Ți-e somn, văz; dar, de se poate,

Oareșce am să-ți vorbesc.

Cât de mic sunt, vezi prea bine,

Nici beau, nici mănânc, nici dorm,

Și acei ce sunt cu mine

Prea puține ori adorm.

Somnul, celor care place,

E vrăjmaș omorâtor,

El îi face-n veci de zace

Ș-a mai multă viață mor.

Eu pe tine cu plăcere

Poci să te țiu tot deștept;

Ș-orice-i vrea-ți dau făr-a cere,

Să te rogi mult nu aștept.

Vorbind nu știu ce vrăji face,

Somnul văz că mi-a perit;

De unde dormeam în pace,

Îmbrăcat m-am pomenit.

Tot spre el, nevrând, mă poartă

Un puternic nu știu ce!

Ce-al ticnitei mele soartă

Fir, când el veni, tăie.

Frumos caută, îmi zâmbește,

Mi-e drag, îl iubesc mai mult.

C-o blândețe el vorbește

D-aș vrea tot ca să-l ascult.

Zice: -"Aici nu este locu

Unde poci eu ca să-ți spui

Cine sunt, la ce norocu

Mă făcu să mă suppui".

Binișor mă ia de mână,

Ș-într-o clipă m-aflu eu

În crângșor, unde-o fântână

Curgând face heleșteu.

Pe acelui undă lină

A nopții făclie stând,

Îndoită dă lumină

Din oglindă-i s-întorcând.

Pe cer mii de mii de stele

Semănate străluceau;

La câmp focuri de surcele

De departe văpăiau.

Briliant vărsa cu fală

Al fântânei viu susur,

O tăcere, o luceală

Preste tot domnea-mprejur.

Firei, glasul cântăreții.

Blândei, dulci privighitori,

Spunea-ntoarcerea verdeții,

Ș-a luminei după nori.

Apoi doru-i venea-n minte,

Ea de jale se spărgea,

Nevorbind spunea cuvinte

Ce simțirea atingea.

Înfoca spuindu-și tângu,

Subt ea un copaci stufos

Ce de nalt stăpânea crângu

Ne-a dat razem șezând jos.

Ast loc, el, și vreme-alege,

Astfel începând vorbi:

"- Că e cea mai veche lege

Pe pământ ca-n cer, vei ști,

Cu plăceri, sau cu durere,

Câte trăesc, vor, nu vor,

Curând, ori cu-ntârziere

Stăpânite-a fi d-Amor.

Amor care dumnezeii,

Îl slăvesc de Dumnezeu

Ce-nblânzește tigrii, leii,

Ș-înalță pe om, sunt eu".

Câte-a făcut biruințe,

Câte jocuri, cui, mi-a spus;

Cum ia Joiu-nchipuințe;

Ercule cum umple fus.

"- Slavă - zice - îndestulă

Nici o slavă nu-mi era,

Al meu braț viteaz, de hulă,

Pretutindeni m-apăra.

Iar acuma făr-a prinde

Eu de veste nicidecum,

Fără arcu a-mi întinde,

Fugar m-am trezit pe drum.

Mare foarte a fost jocu

Și de tot ne-așteptat;

Într-ascuns viclean norocu

A mea stingere-a lucrat.

A puterei săvârșire,

Frumusețele deplin,

Daruri mari au strâns oștire,

Și oricâte spui, zic puțin.

La un loc toți nurii crește,

Șaisprezece anișori,

Ș-în fetiță-nchipuește

Fulger de biruitori!

Tocmai prin această țară

Ce-o știam de tot a mea,

D-astfel d-întâmplare-amară

Eu nu mă puteam temea,

Neferit, fără gătire,

La arme nici mai gândind,

Plin de râsuri, de iubire,

La suppușii mei venind.

Zăresc, văz așa copilă,

Abia seama i-am luat,

Când mă aflu fără milă

Tot dodată desarmat.

Norocu gândea să poată,

Ca, prin ea meșteșugind,

Să mă-njuge-n veci subt roată;

D-abia am scăpat fugind.

Prin păduri coprins de frică,

Alerg, stau, mă uit, ascult;

Mă tem când o frunză pică;

Deșii mărăcini m-au zmult.

Când mi se părea d-aproape

Că vrăjmașul m-a sosit,

Nezburând, adesea-n groape

Sărind, eu cădeam zdrobit.

A ta bună priimire

C-am scăpat m-a-ncredințat,

Și d-a lui nelegiuire

C-altu nu e vinovat.

Aș zbura d-aș avea stare,

La maică, la dumnezei;

De rușine mi se pare

Că n-o să-i mai văz pe ei!

Resplătirea îmi aprinde

Jeratic nestins în pept,

Și mirare mă coprinde,

Eu atât, cum mai aștept!

Biruirea mea în grabă

A putut a mă slăbi;

Dar din stare cât mai slabă

Mai curând poci m-întări.

Acum voi să se arate

D-am putere eu sau nu,

Ori sunt legile schimbate

După cum norocul vru".

Mișcare puțină face,

Stă, ș-îl văz iar se mișcând;

Filomel-atunci, când tace,

Când iar s-aude cântând.

Ea îi simte-ntâi puterea,

Și cu glas petrecător

Tuturor apropierea

Spune-a dulcelui amor.

Cu ea mii de păsărele

Se unesc concertuind;

Și deodată lună, stele,

De tot fața-și perd albind.

Saltă-n sus, pe lângă focuri

Călător și ciobănaș;

Preresună-n multe locuri

Dulce glas de flueraș.

Toate se deștept, simt, cere

Magnetul însuflețit

Ce va prin împărechere

Sufletul a fi-ndoit.

Se deștept cele-nsoțite

Spre-a-nălța slavă l-Amor;

Ne-nsoțite, despărțite,

Spre-a jăli cel mai trist dor.

Aurora se coboară

Din brațele lui Titon

Veselă și rumeoară

Fără teamă de vrun zvon.

P-a ei cale semănată

De trandafiri vii la feți

Vine, porți deschide-ndată

Zâmbitoarei dimineți.

Focurile-și respândește

Noaptea lor se suppuind,

Norii toți îi aurește

Viața firei înnoind.

Bășicuțele de roă

Ce pe iarbă strălucesc

Câmpului dau zmalturi nuoă,

Florile l-înveselesc.

De miroase îmmulțite

Balsam viu din ele dând,

Zefir dulci suflări trimite

Ici și colo se jucând.

Arătorul ce silește

Boii săi cei grei la pas

Cântând spune ce dorește

Tare răsun-al lui glas.

Plăcute zbierări de turme,

Aerul îl umple tot;

Tauri grei p-ale lor urme

Apăsate mugiri scot.

Călușaoa d-altă parte,

Lor respunde nichezând;

Ecco prelungind în parte,

Al ei glas tot s-înălțând.

Ochiului s-arăt grămadă

Turnuri, case, vii, grădini,

Munți verzi, munți d-o zăpadă

Lucitoare fiind plini.

Ducând apă cânt fetițe.

Mai încolo lângă oi,

Spun, ca ele ciobănițe

Că sunt bine câți sunt doi.

Ecco prea cu îngrijire

Al lor cântec rescântând,

Drag îl duce la simțire

Și desmiardă orice gând.

Rândurele zbor s-întrece,

C-o aripă răzuesc

Unda, ce-și torn pe trup rece,

Recorite s-întăresc.

Face fluturi mii să zboare,

Cum va zefiraș ușor;

Albini fac din floare-n floare

Furtișag nestricător.

Se înalță cu mândrie

Soarele pre răsărit,

Toate lui cu bucurie

Pe loc închinări trimit.

Prin armonie nespusă

De acord unsunător;

Firea e-n mișcare pusă;

Orice ton resun-amor!!

Înlățită mi-e simțirea

Acum simț deosebit,

Simțind văz deosebirea

De simțit și de simțit.

Sângele mi s-înnoește,

Mințile mi se desleg,

Orice glas mie-mi vorbește,

Orice ton eu înțeleg.

Vinele repede-mi bate,

Firei voi să dau respuns,

La simțirile-nălțate

Al meu glas e neajuns.

Dar mi-e inima deschisă

Ș-în lăuntru ei văzut,

Spune cu o mută zisă

Că ce simț mi-e prea plăcut!

Ajung ca în aromire,

De plăcere îmbătat,

Când d-Amor cu o zâmbire

Ca din vis sunt deșteptat.

"- Tinere iubite!-mi zice,

Destul, te cunosc acum;

De tine acum ferice,

Acum calci pe al meu drum!

Calcă cu statornicie,

Rabdă tot neostenit,

Ș-orice întâmplare vie

Nu fi desnădejduit!

Ce ai mai scump, mai sfânt, mai mare

Legăminte omenești;

Gând, păreri, încredințare,

Toate să mi le jertfești!"

Glasul poporului subt despotism

(1821)

Răscoală-te, inima mea, din a răbdării boală !

Grozav, grozav ai suferit, grozavă te răscoală !

Să tremure, să tremure cumplita tiranie:

Zdrobită azi în pulbere, pe loc să nu mai fie !

Ființa ei și numele în iad să se coboare !

Și-ai ei prieteni mult huliți ca ea să se doboare !

Drept îndreptînd oricare drept poporu n-are plată;

Minte-nțeleaptă mintea lui prin fapte se arată.

Ai libertății fii sînt toți sub steagu-i cîți se-adună,

Toți robii își rup fiarăle ! Toți bunii s-împreună.

Poporu-ncrede cîrmele-i la fiii făr'de lege.

Să tremure ! să tremure cumplita tiranie !

Zdrobit va fi cine-o-ndrăzni gînd de tiran să-i vie.

La mincinosul

Tu, ce pui cucul în colivie

Ș-îl faci și iarna de cîntă ție,

Tu îmblînzești lei și orice fiară,

O-njugi la caru-ți, și ea nu zbeară;

Vel-mincinoase boier preamare !

Preț adevărul te juri că n-are ?!

Bineînțeleșii

Preotului, ce citise

Pe una ce-n grab' murise,

Zicea o cocoană bună:

"— Șade rău să spui minciună !

L-alții n-ai tăgăduit-o,

C-ai fost d-ai și spovedit-o !

Părinte-o socotești glumă ?

Ori nu știi ce este ciumă ?

Astfel cugetă creștinii,

Să zmreduiești toți vecinii ?

Nu știi că-ți rîdică daru ?

Dar an nu băuș paharu ?

Ba două pahare rele,

Doi feciori nu-s bagatele !"

Fără multă judecată

Preotu răspunse-ndată:

"— Cocoană, ce-ți spun nu crede

Cîți cu ochii lor nu vede !

Paharele seci sînt rele;

Dar nu-s astfel ale mele.

Zeu, Dumnezeu, le beau pline,

Și eu cîte beau ? puține !

Nu le număr să țiu minte !

Că opt abia-mi ud un dinte;

Și mi-au spus mulți că e-a minții,

Des așa tot să-mi spăl dinții,

De a cărora păstrare

Îngrijesc ca lucru mare".

Ielele

I

Umbre se plimbă,

Vîntul se schimbă,

Neguri s-adună,

Maluri răsună,

Chiote !

Țipete !

Chicote !

Urlete !

Hurur brumb ! Brumb ! (bis)

Trec zgomotoase

Scrîșniri dintoase,

Fluieră

Relele,

Danțeră

Ielele !

Hurur brumb ! Brumb ! (bis)

Cu mac pe frunte,

Pășsesc spre munte

În pielea goală ;

Înghit din oală

Prea nodoroase

Găluști vîrtoase ;

Deșert pahare

Acre, amare,

Capul își

Cleatănă,

Trupul își

Leagănă,

Hurur brumb !

Una e chioară,

C-un ochi de cioară ;

Alta spetită,

Mult obosită ;

Alta gușată

Tot ceartă cată ;

Alta bîrfește,

Prea neghiobește ;

Una gîngavă

Stă pe gîlceavă ;

Alta bogată,

Șchioapă-ngînfată ;

Alta calică,

Gheboasă, mică ;

Cea mai snovoasă

E ofticoasă ;

Și cea mai bună

E cea nebună ;

Toate pizmașe,

De om vrăjmașe.

Nerușinate,

Înverșunate ;

Cît simt răcoare

Dau din picioare ;

Toți dracii strigă,

Ca să le frigă ;

Ei lor plăcere

Fac cum le-o cere.

Cu draci voioase

Zbor piste case ;

Înfricoșate

Trec piste sate,

Mult mai trufașe

Merg la orașe,

Hîrîie

Mîrîie,

Duduie,

Zguduie.

Hurur brumb ! Hurur brumb !

Tot miaurlăire !

Tot chiuire !

Tot de turbare

Rîs ! Văietare !

Hurur brumb !

Cîrduri și gloate

Se car pe roate,

Hurur brumb ! Brumb ! (bis)

Iar cînd frîng cară

Osînd-amară !

Foc și pieire !

Pe omenire !

Hurur brumb ! (tris)

De om oricare

Iau mădulare,

Lipsa să-și dreagă ;

Cu sînge-o-ncheagă.

Ard și ususcă

Orice apucă.

Chiote !

Țipete !

Chicote !

Urlete !

Fluieră

Relele,

Danțeră

Ielele,

Capul își

Cleatănă,

Trupul își

Leagănă.

Hîrîie,

Mîrîie,

Duduie,

Zguduie.

Hurur brumb ! Brumb !

Iar miaurlăire !

Iar chiuire !

Iar de turbare

Rîs ! Văietare !

Hurur brumb !

II

Baba Neacșa, Moș Crăciun

Așa povestesc și spun :

Acum zic că s-au lăsat

Nu mai vin ielele-n sat,

De cînd un unchiaș bătrîn

A învățat pe român,

Să nu puie lor prinos

Cîte-o roată de prisos,

Precum ei obișnueau

Pe streașină de puneau ;

Acum caru-l pun întreg

De lemn ce-ntr-adîns aleg.

De atunci nu b]ntuiesc

Decît lăcașul popesc,

Casa de proprietar,

Unde n-au pe strășini car ;

Ș-acasă pe la zapciu

Des s-aude vai ! și chiu !

Iele prin orașe fac

Năravul lor după plac.

Mîini, picioare nu răpesc,

Nici alt mădular trupesc ;

Acum pe unde se duc

Numai creierii usuc ;

Cînd își frîng caru ș-îl dreg

De minți de oameni se leg.

Aleși preoți, dregători,

Prezidenți, judecători,

Coconași mai însemnați

Pe drum rămîn fermecați.

Și matroane vor, nu vor

Se fac astfel jertfa lor.

La așa împrejurări

N-auzi decît văietări !

Norodul se plînge mult,

Stăpînii vrăjiți n-ascult,

Stau țepeni, grei, ca de plumb ;

Prea rar răspund: hurur brumb.

III

Asta-a bătrînilor povestire

De pricini multe-mi dă tălmăcire.

Cunosc acuma a cui e vina,

De ce zănatică-mi e vecina,

Ce rochi tot cumpără și rochi nare ;

Via, moșia-și dă spre vînzare.

De ce neomul ia nărăvire

Recunoștința a-i fi pieire.

De ce la doctori nu găsim vină

Cînd ne omoară cu iod sau chină

De ce moș popa citind pe carte

Altele spune băsniri deșarte.

De ce la poște cui nu aflarăm,

Ci cu birjarii pe drum plecarăm.

De ce găsirăm în cîrmuire

Loc de ispravnic, om în uimire,

Avînd întocmai asemănare

Cu sfrejit iepure-n leșinare !

Crezul dodată c-înnebunise,

Căci boier mare îl coconise ;

Cocon numindu-l, mintea-i zburase ;

Ielele hîrca-i goală lăsase.

Pe din afară iele-o pîrliră,

De păr cu totul îl jăfuiră.

Dar nu e-n stare nimeni s-înșire

A înielirii lui însușire.

Cui nu e milă, vrînd să s-încrează,

Cînd joacă bietul, vie să-l vază !

Auză-i jalea ! își spune doru :

De copii boala i-a dat amoru.

Văzînd nu vede, urechi de are

Tot le lungește spre îngîmfare.

Numai rău ! Doamne, milă să-ți fie

D-înviforat-așa sămeșie !

Ielele, ielele sînt de vină

C-a rămas mintea așa puțină !

D-asta românu rămase moale

Ca cel ce zace de mii de boale ;

Se zmreduiră de cusurașe

Și orășalele ca orașe.

Și astă boală ia drum, firește,

Precum ia drumul boala în pește,

Făr-a fi unu măcar să poată

Să-și ia căciula, să dea în gloată,

De loc nădejde nu mai rămîne,

Căci cad ca muște, bătrîni, bătrîne ;

Ș-întrec pe tineri la nebunie.

Tot mă mir doctor cine-o să fie ?

IV

Literații

Voi carii sunteți îmboldiți

Spre-a artelor cultură,

Și asudați, și vă trudiți

Muncind literatură !

Tot spini sădiți, tot stînci săpați ;

Rod vouă nu se coace !

Oare de cine v-însuflați

D-un sfert de vac încoace ?

Acele care danțu-ntind,

Pe lîngă voi, cucoane

Sînt coconițele din Pind :

Dar s-au nuntat ș-au toane.

Ele d-Apolon își bat joc :

Carpații și Caucazii

Le dau de lăcuință loc,

Și dafini le sînt brazii.

Bucegiul l-au pe Elicon ;

De cînd se pripășiră,

De răcnet glasul lor ia ton,

Urîte-mbătrîniră.

Moșnegi cum mi-au împărtășit

Ascunsa lor știință,

Din număr eu am bănuit

A ielelor ființă.

Buna, nebun-am cunoscut

Șoptindu-mi la ureche :

— „Muzele-așa ne-am prefăcut,

În oameni băgăm streche !

Șchioapa le-arată mincinos

Izvor de bogăție :

Mulți limbii-n loc ai da folos,

Dau șchioapă Românie.”

Ceasornicul îndreptat

Tu, care vremea ne spui că trece,

Ne aduci aminte des mortea rece,

Vino acuma, ia 'nvățătură,

Schimbă nedrepta ta măsură!

Scii, ticălosul om, ce puține

Pote să aibă cesuri de bine.

Când dar asupră-i răul se scolă,

Când stăpânesce războiu sau bola,

Vezi sărăcie, necaz, durere;

Când vezi primejdia 'n putere:

Atunci fă anul d'un sfert să fie,

Ș'ăl sfert să trecă, să nu mai vie!

Iar când tu vrajba vezi lepădată,

De soț soția apropiată,

Părinți, fii, frați 'și arăt iubire,

Cum lor povață dă sfînta fire;

Când a orî-căruia cuget spune

Mulțumiri scumpe de fapte bune,

Chiar când vrăjmașului meu fac bine:

Cât ziua sfertul atuncea ține!

Vezi a mândriei la om peire,

Nemilostivă neomenire,

Nelegiuire că se uneltesce,

Prieteșug că se răcesce;

..............................

Vezi tu un cuget fără de lege,

Că sfinte noduri va să deslege,

De simțiri inima când vezi secă:

Fă ca minutul, anul să trecă!

Când vezi dreptatea că biruesce,

Când despărțiții înger unesce,

Când toți Românii au cinste mare,

A simpatiei când vezî lucrare,

Când obștea nostră e fericită:

..............................

Atunci secunda fă s'întârzie,

D'un bun an visect fă-o să fie!

Așa, plăcută, tu dându-mi pace,

Și eu prieten al tea m'oiu face;

Iar cum bați cesuri de vel mal bate,

Nemu-ți dărăpăn, după dreptate!

Căci fără nici o milostivire

Superi auzul ș'ori-ce simțire,

Când fără vreme spui că e vreme:

De rău, de morte, tot a ne teme

Adevărul

VI

Nimic nu e nou,

Nimica neștiut

Din cîte arăt vouă :

Lumina nouă nu e,

Dar ea desființează

Grămada-ntunecimei.

Cercarea am pornit-o,

V-am dat făgăduială ;

Dar n-alerg să vă-mbăt.

Precum fac demagoghii,

Ce, îmbătați de fumul

Atotputerniciei,

Umblă ș-înșală lumea

Cu jertfe, mîglisire

Sub fățăria

Blîndeței, omeniei

Și facerii de bine,

Cît izbutesc d-ajunge

Aleși să stăpînească ;

Îndată dau de față

Cumplita tiranie,

Cheamă pre înțeleșii

Ministri să slujească.

A lor deșertăciune.

Adun, ascund comori

Din biruri înfocate,

În sfaturi tot greșite,

Mii izvodiri fac nouă ;

Vor să dezgroape morții,

Cînd nu le mai ajunge

A viilor avere.

În lupta desfrînării

Iubirii de domnire,

Se-nșală între dînșii,

Se rod în vicleșuguri,

Se luptă să apese

Strigarea pătimirii !

Stau pînă cînd vîlvoarea

Odată-i prididește ;

Atunci tiranul vina

Descarcă pre ministri,

Ministrii pe tiran ;

Cuvinte de-ndreptare

De joc, de rîsul lumei !

Întărîtînd norodul

Pînă cînd se deșteaptă,

Și cere socoteală,

Și răzbunare cere,

Groaznică-n sfîrșit vine,

Nu de la cer pedeapsa,

Ci de la harnici oameni :

Oameni ce s-înțeleg

Ca dumnezeii vieții !

Vrednici de închinare,

Dar prea puțin folosul !

Numai un punt de vreme

Răsare-a minții floare ;

Rodul al ei, dreptatea,

Puțin ca dînsa ține :

Abia cît rugăciunea

Către cerescul tată.

Îndată zdrevenia,

Frumoasa bărbăție

Se duce, piere,

Nu i se mai află urma.

Nenumărate rele

Ca norii se răscoală.

În suflet-se-mbuibează :

O zmreduire

Ca-n trupuri încuibată,

Suflet lipind de suflet,

Le dă turbarea

Furtunei mării,

Se luptă vijelie

Cu vijelie :

Turlace bubuie,

Se sparg în răcnete,

Mințile omului

Uimirea întunecă,

Îl lasă îngerii,

Dumnezeu n-are,

Soțietatea turmă

De lupi se face,

Orbiri de pătimi

Iau năvălire,

Desăvîrșită

E sfîșierea !!!

Pre leu

Strein, sălbatic,

Prileju-l bucură,

Pe turmă tabără

Și prad-o face.

Se liniștește iarăși !

Iar vezi pre om

Sub tirania nouă,

Ca vita ce cu jugul

A fot obicinuită,

Cu soarta-și mulțumit,

Visează fericire ;

Ba crede că e slobod

Sub prefăcute pravili ;

Și iar din cap începe

Ș-înșale, să s-înșale :

D-ăst cearcăn al greșalei

E toată istoria.

Doresc ca floarea minții

A fi nemuritoare,

Și rodu-i să ne fie

Pîine, de totdauna.

Voi, înțeleșii zdraveni

Să-i fie grădinari

Și săditori, și paznici,

Împlinitori de lipse,

În veci să nu lipsească !

Voi, cei d-aproape mie,

Românii să dea pilda

Ca cei ce se coboară

Din neamu-ntîei pilde !

Cunoaștem pre mulți oameni

Cu mare-nțelepciune

Ce-au săvîrșit științe,

Arte și meșteșuguri.

Sînt monumente, vrednici

Dovezi de nemurirea

A duhului de om ;

Dar n-au făcut ispravă,

Căci partea muritoare,

Partea ce are vita

Plămadă-n firea noastră,

Tot spre dărăpănare

Ne-atîrnă și spre moarte.

E-n veci neînțeleasă :

Noi lesne n-o supunem

Și vîrsta de mirare,

Ce preschimbări croiește

Din șapte ani în șapte :

Năravuri felurite,

În om se pun altoaie

Cînd rele, și cînd bune.

Pravila-nvățătura,

Religia, guvernul

Nu pot să mîie frîul

Al regulării vieții,

Opinia a lumei

Prea slab se-nfiorează.

Așa n-avem zăbală,

S-înduplece pornirea.

Soțietatea încă

Nu-și cată izvodirea

De om îngrijitoare,

Ca p-un copil să-l poarte,

În veci să-l ție slobod

Cu cele spre odihnă-i,

Ferit de tiranie !

Ș-în veci răspunzătoare

Să ție a lui ființă

De orice lenvire-i !

Molranic lui, și lumei

Lucrînd l-al vieții bine.

Religii de tot felul

Tot s-au crezut de oameni,

Din toate-n hristiana

Lucește adevărul :

Pe toate tirania

Și le-a făcut unelte !

Guvernurile toată

Încrederea pierdură,

Căci lege, pravili, școale

Și toate vicleniră.

Albinele, castorii

Statornic ne dau pilde,

Ce-ar face omenirea

La ei s-ajungă țintă !

Cum să-aibă lăcuințe

Cum duhul să-și hrănească

Cu trupul dopotrivă,

Roduri să dea prin fapte,

Secundă făr-a pierde.

Nu în de păsări cuiburi

Nu-n vizuini de fiare,

Să aibă constituții

Ce-ncrederea înșală,

S-încep a forma oameni

Din jos de două vîrste,

Îngrijitor părinte

Constituindu-și rege,

Ființă, iar nu vorbă...

În faptă să n-adoarmă

Nici mintea-i, nici iubirea-i

Să ție-ntru dreptate

El, loc de Dumnezeu.

Tot vie moștenirea

De înțeleși păzind-o,

Întocmai ca vestale

Nestinsă să păstreze

Aprinsa lor lumină

Să poată adevărul

Minciuna s-o zdrobească,

Prin focul său de viață,

Materia a morții

Cu duhu-mpreunînd.

Adevărata iubire

Din ceasu-n care te-am văzut,

Nu am odihnă nici minut,

Și nicăiri nu găsesc loc

Să dau astîmpăr l-așa foc,

Plec grabnic, cînd voiesc să șăz,

Cînd voi să plec, atunci m-așăz.

Deștept sînt, dorm, aievea-n vis

Chipul tău stă-nainte-mi scris!

Cu orice om mă întîlnesc,

Întîi de tine-oi să-i vorbesc,

Oricum simț bine, ori simț rău,

Spui, cer, chem, cînt numele tău.

Dar cînd te-ntîmpin undeva,

Rîz, plîng, încep a tremura,

Și gat-a fi prea vorbitor,

Vrînd mila-ți cere l-al meu dor,

Cînd sînt aproape s-îndrăznesc,

Cuvîntu-mi piere, amuțesc.

Pacea

Crești în sîn pe Plutu, pace mult bogată,

Ramură măslinu-ți dă veselitoare,

Șarpe la picioare ai nevinovată ;

D-orice măiestrie, zboară, iubitoare !

Cornu-nbilșugării adun-ne îndată !

D-armaturi, de păvăzi, vino arzătoare,

Grasul, roditorul, albul piept ne-arată,

Puie caduceu-ți iar negoțu-n floare.

Scump însărcinată de flori, spicuri, poame,

Dăruiește nouă faceri mii de bine !

Izgonește rele, boale, ciumă, foame !

Prea întemeiete fă s-avem cu tine

Sfintele de neamuri prăvili econoame !

Fericirea noastră nezmintită ține !

Stanțe la List

I

Cum va-ndrăzni poetu

Să cerce să te cînte,

Ș-a-ți nemeri portretu

Văpsele să frămînte ?

II

Cînd însuți ți-ești cîntarea,

Zugravu și sculptoru,

În inimi sapi mirarea

Și lauda-ți și-amoru ?

III

Dar lumea ce te știe

Mult să se-nveselească !

Talentu-ți se descrie

Prin limba românească :

IV

Acum l-a ei rostire

Dă adevăru biru ;

Prin a virtute-ți fire,

Tu list, cînți cu claviru

V

Tu cînți ca melodia

De glas, susur, murmură,

Tu cînți ca armonia

De stele, de natură.

VI

Tu cînți și ca lumina,

Ca fulgeru, ca tunet ;

Cînți d-aure, zefiri lina

Suflare și răsunet.

VII

Tu cînți ca libertatea

În inimi împilate ;

C-amoru, ca dreptatea

Cînți ; răni sînt alinate.

VIII

Tot tonu-ți din simțire

Românul nu-și mai scoate ;

A ta întipărire

El a uita nu poate.

IX

Adu-ți și tu aminte.

Oriund-ei fi ferice,

D-aceste dragi cuvinte,

Ce dragostea-i îți zice.

La pravila țării

Ah! de-ar putea a ne dobîndi

Și câte avem pierdute!

Atunci, ce duhuri n'ar grăi?

Ce guri ar mai fi mute?

Atunci și acest Corb sîrman

Iar Aquila s'ar face,

Și ori-ce Român ar fi Roman,

Mare 'n războiu și 'n pace!

Table of Contents

Primăvara amorului

Buna vestire

Primăvara amorului

Glasul poporului subt despotism

La mincinosul

Bineînțeleșii

Ielele

I

II

III

IV

Ceasornicul îndreptat

Adevărul

VI

Adevărata iubire

Pacea

Stanțe la List

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

La pravila țării