Meditații

Cezar Bolliac

Editura Bestseller

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Meditația I: Înșălăciunea nădejdii

Sfîntă Nădejde, fiica cerului! Tu ce ești venită a astîmpăra turbatele furii ale nenorocirii! Tu ce ne aperi de toate năpustirile deznădăjduirii, arătîndu-ne în veci viitorul plin de fericiri!...

Tu, a cării priveghere daca un minut ar lipsi din lume, negreșit cerul ar rămînea fără slăvitori, pămîntul fără moștenitori, și toată ființa cuvîntătoare ar umplea numaidecît încăperile Tartarului. Tu te cobori din sînul cerului în inima nenorocitului scîrbit de nemulțumire, îl mîngîi și-i arăți ceririle lui, ca cum ar fi gata să le apuce mîine... Dar, vai! mîine al tău nu are sfîrșit; făgăduielile tale, presărate într-un spațiu nemărginit, întocmai ca zburătoarele fantome ale înșălătoarelor vise, fug numaidecît ce noi gîndim că le-am prins...

Ei bine, atîtea veacuri n-au putut a nimicnici puterea ta? A putut fermecul minciunilor tale cel amăgitor a înșăla și marile inimi ale acelor vestiți bărbați ce au spăimîntat pămîntul? O, cît trebuie să tremure cineva mai mult de tine decît de moarte! Moartea, dînd numai o lovitură, odihnește pe nenorocit. Tu îl faci să cerce înzecită acea lovitură la toată înșălarea, și cu toate acestea mîngîietoarea-ți gheară îl păstrează ca să-i mai dea și altele; și înecîndu-i simțirile în abisul minciunilor tale, slobozi a lui credălitate pînă la cele mai mari fericiri, numai ca să fie mai veninată durerea, cînd, ridicîndu-i dupe ochi vălul ce nu-l lasă a cunoaște adevărul, l-o vedea departe de dînsul.

O, oameni, ființe în veci supuse astei desfrînate pu- teri! voi ce vă gîndiți mai fericiți decît cele ce voi stăpîniți! voi vă îngîmfați socotindu-vă peste puterile ce-și bat joc de voi! Stați!... Veniți-vă-ți în simțiri! Vedeți că nu sînteți nimic mai-nalt decît o jucărie a aceștii cum- plite zeități!... Ea vă arată comorile, făgăduindu-vă cu ele toate bunurile și chiar nemurirea, și voi, beți de ră- tăcirea cării sînteți sujet, alergați, jertfiți prieteni, părinți, fii, ca să cîștigați un product al globului ce a produs și pe voi; vă arată slava, și voi, amețiți, orbi, înfășurați in vălul ce nu vă lasă să vedeți sfîrșitul celor asemenea vouă, dedați înapoi ceea ce ați strîns pe pierderea aproa- pelui vostru ca s-o cîștigați, ș-apoi, tocmai cînd sînteți aproape a vă gîndi fericiți, iată, îngerul orînduit a nu lăsa să vă apropiați de aceea ce nu e dată vouă, vine, vă sugrumă, vă răpește de lîngă acelea dupe care ș-atunci cînd nu mai sînteți oftați...

Voi intrați în vecinica nesimțire, și pomenirea voas- tră abia se ține pe ruinele monumentelor ce vă rădică ur- mașii voștri, asupra cărora, lăsînd ca o moștenire lipi- cioasa orbire, să dedă în urmașii voștri, îi fac să se mire de voi, și râvnind la ale voastre nesocotințe, să se silească și ei, cu asemenea cruzimi și vărsări de sîngiuri, a ardica ca voi, ș-așa ale voastre unite cu ale lor și cu ale urma- șilor lor, să slujească numai spre a arăta viitoarelor veacuri ticăloșia voastră și împlinirea scoposului astei fatale zeități, care, năpustită asupră-vă, cu un bici de scorpii, v-a împilat să munciți voi pînă la cea după urmă răsuflare.

Meditația II: Ceasul al treilea după miezul nopții

Lină tăcere, balsam vindicător al turburatelor su- flete!... Tu, al căria plăcut nectar, favorit inimilor simți- toare, deșteaptă ținerea de minte, ne bucură repetîndu-ne mulțumirile ce în trecut „am gustat, și arătîndu-ne vii- torul ca un veac aurit, ne făgăduiește într-însul dobîndirea celor mai mari fericiri!...

Toată suflarea tace! toată făptura visează în pace plăcerile ce au a le gusta mîine!... Nimic nu turbură somnul cel după urmă al norocitului, pe care ziua îl așteaptă ca să depuie în mîna-i muncitoare uneltile hranii!...

Abia cînd și cînd cîntarea cocoșului sau lătratul vreunui cîine vine să bată auzul nenorocitului părăsit de somn...

Dulce tăcere! Cine a știut a se folosi de tine și n-a găsit înzecită mulțămirea, ce fiii chinurilor cu atîtea osteneli o caută în baluri și ospețe de mare cuviință? Care, de nenorociri apăsat, alergînd la al tău liman, n-a aflat într-însul azilul cel mai adevărat?... Tu verși în ținerile inimi acea dulce melanholie, ce adoarme cumplitele furii ale nenorocirii; și făcînd să curgă în ele un mol tămăduitor, asemenea pacinicului pîrîiaș al grădinilor, odihnești simțirile obosite de cumplitele varietăți ale soartei, întocmai ca un milos stăpîn ce, descurîndu-și calul căzut de osteneală și de arsura zilii, îi desface toate chingile, îl bate pă spate c-o mîngîietoare mînă ș-îl sloboade în răcoarea înserării a paște troscotul cel răcoros al cîmpiilor...

O, cît este de plăcută întristarea ce tu aduci!... Omul, depărtat de tot zgomotul lumii, într-armat cu făgăduielile nădejdii, zboară pe aripile idolului său la scumpu-i objet; își închipuiește pozițiile în care s-ar fi aflînd, repetează vorbele ce i-a zis, răspunsurile ce a luat, face o plăcută critică slabului înțeles ce scoate din ele, numără căutăturile ce a cîștigat de la ea, oftările ei, vorbele ce se repeta în delirul cel dulce, le dă o coloră după voia lui, își face o idee de ceea ce gîndește acum; și încîntat în fermecul plăcerii, îngînat de un somn întrerumpt, așteaptă un vis care vine și-l aruncă în brațele ei.

Meditația III: Neîncredințarea în prieteni

Dulce prieteșug! Înger trimis din ceruri spre a uni pe oameni prin compătimire! Tu ce ne deosibești din sălbaticile fiare! Tu ce ne înmulțești fericirile făcînd să le gustăm de atîtea ori de cîte ori le dobîndesc aceia cu care tu ne unești, și ne micșorezi durerile, făcînd să le împărțim cu dînșii! Tu ești un alt soare duhovnicesc, ale cărui raze purtătoare de nădejde, încredințare și netemere de ființele împotrivitoare, încălzește sufletele acelora în care intră. Cine te-a cunoscut pe tine și n-a mărturisit că ești venit numai a reprezenta pe atotputernicul? Cine, găsind în acela ce el a vrut un sentiment însuflat de tine, n-a mărturisit că ești o icoană ce ne înfățișezi aievea fericirile ce religiile dau credincioșilor? O, cît sînt de plăcute darurile tale!...

Tu la săvîrșirea unei mici jărtfe ce ceri de ia noi ne dai neprețuite comori...

Tu zici: „Iubiți-vă ca să fiți fericiți, și fără zăbavă plătești cu prisos făgăduielile tale celor ce te-au ascultat... O! Dar de ce făgăduielile tale cele sfinte, blînzi, nevinovate și neprimejdioase, să fie mai nesocotite decît ale îndrăcitului, aspru, vinovat și primejdios neprieteșug... El zice: „Vrăjmășiți-vă, ca să vă sfîșie o vecinică crudă nenorocire”, și iată-l gata a plăti cu dobîndă făgăduielile sale. Dar tu ne unești cu cerul; lanțurile tale țin un sfîrșit raport între inimile generoase și între îngeri... Tu ne aliezi în sfîrșit cu însuși Dumnezeu...

Noi fără porunca ta nu facem nimic bun și nimic iarăși rău cu voia ta.

Ei bine, dar pentru ce eu să nu mă împărtășesc din comorile tale?... Ce fel! pentru mine nu este nici o inimă care să păstreze în sînu-i o scînteie din tine? Eu singur fui osîndit a trăi fără prieteni? Ce fel! Inima-mi tare, fieroasă, fără cuvînt nu se încrede la nimeni din cîți mă încongiură... Sînt ei oare toți nevrednici de credință, ca acela ce odată mă amăgi?... Ei se arată triști, simțitori la durerile mele, ei născocesc felurimi de petreceri, mi-arată mii de nevinovate plăceri, ca să mă smulgă din absorbirea vinovatelor gînduri, ei se întristează văzînd că mă topesc în arșița delirului sfîșiitor; jură că vor fi părtași la durerile mele, jură că cu primejdia lor îmi vor ajuta... Ei! dar ei jură numai pînă atunci pînă n-or cunoaște covîrșirea patimilor mele. Poate fi oare între ei vreunul cu atîta tinerețe pentru mine care să priimească de bună voie parte din durerile mele, să priimească în el un vierme fără somn și să-și dea inima pradă ăstui foc mistuitor? Ei mă iubesc numai pînă atunci pînă cînd mă socotesc că doresc fericirea lor; mă mai pot ei iubi oare cînd m-or cunoaște al lor rival?... Negreșit că nu. Ei bine, să zic că prieteșugul înrădăcinat în inima lor îi va sili să jărtfească ș-acel dulce simtiment, ca să folosească pe un iubit părăsit de noroc, va putea gelozia mea a împărți cu dînșii un foc prin care simț, răsuflu și fără care n-aș putea trăi un minut? Voi putea eu împrăștia un simtiment sfînt, ce mă însuflă, mi-arată bunul cel neprețuit și mă povățuiește la fericirea cea adevărată, în vreme cînd gelozia-mi aprinsă fierbe că nu are acea putere electrică a-l strînge după unde îl vede împrăștiat, ca să-l adune tot la sineși?... Ce folos îmi poate da oricare, de-mi va afla focul ce mă mistuiește întocmai ca ceața cea groasă vălul pămîntului cel alb de zăpadă, și mă crește totdeodată cu dulcea ambrozie, ce zeitatea oarecînd își alese spre hrană?

Mai mult negreșit nu voi cîștiga decît de la rivali o ură, ce totdauna este dată lor, de la indiferenți batjocora, de o molicioasă slăbiciune, și de la prieteni o milă fără putere a mă ajuta.

Nu, oricare din astea voi cîștiga, îmi va fi mai nesuferită decît însuși moartea; nu, mai bine să mă sfîrșesc după cum m-am început, în chinuri, în spumegoasele valuri adăogate de vijălia nenorocirilor, decît să mă dau sujet criticii desfrînatei omeniri.

Meditația IV: Sinucidul

Stăpîn preaputernic, creator nemărginit, tu, împărat al totului întreg!... Pentru ce ai înrădăcinat în inima mea astă veninoasă nemulțămire? Pentru ce pe mine numai nădejdea nu mă poate înșăla? Ce tulburări grozave!... ce simtimente necunoscute mă sfîșie de cum m-am pomenit în lume! Cumplit stăpîn!... Ce neiertat păcat a putut face pruncia mea de le-ai năpustit dodată cu junia a mă sfîșia! Părinte preaslăvit! Aste grozave tulburări fură orînduite a mă priimi în lume? Ori a trebuit a se naște dodată cu mine? Dumnezeu adevărat! Daca fără ele nu mă puteam naște, dacă p-ăst amărît pămînt eu nu-mi puteam găsi fericirea, de ce m-ai înființat? care așa mare trebuință fu a mă naște? ce te sili a-mi tulbura odihna ce gustam în sînul nesimțirii, pînă a nu te cunoaște, și a-mi da un trup, un suflet, ca să fie pradă pămînteștilor chinuri... Era trebuincios atomul meu la podoaba ăstui glob? Lipsa lutoasei mele îmbrăcăminte putea opri armonia universului?...

Ei fie! țărînosul meu trup fu trebuincios a-ți mobila nemărginitul palat; lipsa slabei mele înțelegeri putea să micșoreze înalta slavă ce ceri de la zidirea ta; cu un cuvînt, trebuia eu să fiu. Apoi neatîrnata-ți voință mă făcu fără a mai îngriji de soarta mea? Neînțeleasa-ți putere1, numită provedință, să lenevi a mai îngriji de fericirea mea? Întîmplarea mă aruncă în voia ursitei, fără nici un fel de condiție? îți lipsește dar ție cugetul ce jucăriile tale poruncești să-l aibă, încît vrei a înființa un norocit. Nimica, spre a-l lăsa în voia valurilor ticăloșiei? Este de crezut ca părinteasca-ți îngrijire să facă rău unde nu poate face bine? Daca nu vreai, sau nu puteai a mă mulțămi, de ce, luîndu-mi moartea, mi-ai rădicat și aceea ce în viață nu mi-o poți da? Eu nu te-am rugat a-mi da ființă; pă mine nu m-ai întrebat la hotărîrea ce ai făcut pentru zămislirea mea; părerea mea, de ar fi fost întrebată, negreșit că n-ar fi priimit viață de o zi măcar; de mi-ar fi fost încărcată de toate coroanele lumii, negreșit că n-aș fi schimbat acea liniștită nesimțire, nici chiar cu scaunul tău, daca și pă el ar fi trebuit să fiu viu!...

O, fatală ființă! Care sînt bunurile ce vrei să mă faci a crede că mi-ai dat? Tot ce mi-ai dat pentru slava ta mi-ai dat; simțiri mi-ai dat ca să mă mir de mărimea ta și să cunosc ticăloșia mea; hrană, ca să poci tîrî o viață trîndavă și monotonă, iar pentru scoposul tău. Ce mi-ai dat pentru fericirea mea? Soare? nu mă încălzește. Schimbarea timpurilor? nu mă mulțumesc. Împlinind toată voia ta, necunoscută nouă, ce o să-mi dai mai mult decît astea? Fiindu-ți împotrivitor, ce-o să-mi iei mai mult decît ce mi-ai dat? vederi? auz? simțitate? Tot ce mi-ai lua, îmi dai; că recîștig o parte din odihna ce aveam mai înainte d-a fi, n-oi să mai poci simți căldura soarelui? n-oi să mai văz schimbarea timpurilor? n-oi să mai auz armonia zburătoarelor? De astea toate nici acum nu mă bucur: pentru mine, ori negură, sau senin, or vară, sau iarnă, ori zgomote, sau armonie, sînt totuna.

Apoi să crez iarăși că tu poți a mă mulțumi și nu „vrei!... Nu știu; poate că și tu spînzuri de acea soartă de care spînzură totul! poate că și tu cerci ca și noi nemulțumiri! poate că și tu ești supus vreunei puteri mai înalte decît tine, necunoscute mărginitei noastre pătrunderi! Ce să zic! Sau că glasurile noastre, umilite și rezvoltate, nu pot ajunge pînă la înalta-ți lăcuință!...

Apoi iarăși, daca ființa-ți umple totul, daca nemărginita-ți întindere coprinde toate, daca tu ești stăpîn al soartei, preaputernic, milostiv și bun, ce te oprește d-a asculta duioasele gemete ce natura întreagă scoate subt apăsarea nesuferitei nenorociri?... Ce te oprește a precurma dureroasele țipete ce să răzgomoală, răzbubuie în acest deșărt, din rărunchii suferitoarei omeniri?...

Vezi șiroaiele lacrămilor cum curg în templurile tale; vezi la picioarele miniștrilor altarelor tale îngenucheată omenirea, ca să-i roage a trimite la scaunul tău, prin cădelnița lor, tămîia și fierbintele lor rugăciuni; vezi pe acești cuvioși, propoveduiți ai tăi, aleși prin monumenturile ce ne-ai lăsat, umiliți la apăsata omenire, lăcrămînd înaintea tabernaclului tău, cerînd cu mîna pe semnile credinței lor a trimite și pe pămînt parte din fericirea, ce toată nesațiul tău o păstrează numai pentru tine...

O, Dumnezeu slăvit, părinte și stăpîn, ziditor preaputernic al totului întreg! Deschide poarta vecinicilor tării; ascultă glasul ce să rătăcește, neputînd a străbate pînă la tine, trimite mîna-ți prea darnică a mă scoate din labirentul chinurilor... Părinte preadrepte! Aridică-mă în azilul tău, trage-ți înapoi raza ce ai depus în mine; smulgemă din groaznica tortură a agoniei! Vino, cu o moarte prea grabnică odihnește-mi tulburatul suflet; sparge-i printr-însa întunerecul ce-l îneacă, vezi-l cum te caută deznădăjduit! Trage-l în scînteietoarele lumini ce îți strălucesc lăcașul! Întoarce-ți ochiul mărinimos asupra ființii mele! Umilește-te! Îmbrățișază o slabă neputincioasă creatură!

Vezi-o spăimîntată, îngrozită în gheara ursitei! Vezi-mă în genunche, smuls, sfîșiat dedesubtul bolților tale!...

Tremur!... Părinte!... Of!... puteri nu mai am!... ziua să ivește iară, nevoile se deșteaptă, și cerul încă nu s-a deschis. O, cruzime! tiran nenduplecat!... Urechea-ți nesimțitoare nu se apleacă decît numai la concertele cîntăreților și organelor; tu nu-ți tulburi a ta trîndăvie ca să asculți țipete jalnice; nu, văitări, lacrămi, gemete, pe tine nu te umilesc, crude!. Inima-ți tare nu se mișcă, nu să atinge de milă; tu nu repriimești întristarea ce odată ai depărtat de la tine.

„Răscoale-se zbieretele astor nimicite făpturi, rezvoalte-se țipetele viermilor mărginiți; stavila ce am pus puterilor e destul de departe de tăriile mele. În zgomote atmosfera lor, pînă pe rîndu-i fieșcare va întoarce împrumutata țărînă de unde a luat-o; în tarele mele bolți, nici mîna lor, nici glasul nu va putea răzbi în veci.” Ah! De ce nu poci să răzbesc la tine! Cum aș ști să-mi răzbun! Aș scăpa cel puțin lumea nenăscută încă; aș usca izvorul efemerilor tale lucrări, ca un potop m-ai vedea stingînd focul, ce, plin de venin, ațîți pentru învierea nevinovatei nesimțiri! Ah! dar asta... Este o zadarnică cugetare; asprul despot a știut a se asigura. Suflete nenorocite f păstrează și afară din mine dreapta ură ce ca o moștenire îți las cu jurămînt. Depărtează-te de dînsul cît vei putea, fugi de îngrijirea lui; vezi-l pregătindu-ți îndoite fiare decît acestea care ți le sparg eu acum! Vezi-l pizmaș pă nemurirea ta, cum te așteaptă a-ți da o rolă mai grea, mai ostenitoare decît asta care ți-o precurm eu; vezi o altă formă ce-ți este gătită; vezi-l cu o mînă slobodă la împărțeala chinurilor, cum grămădește în ea necazurile și te așteaptă a te împovăra cu dînsa... Dar, necăjit suflet! fugi de dînsul... Fugi cît vei putea... Și unde poți fugi? În care azil poți scăpa de dînsul? În care ocean? În care gaură te poți apăra de sugrumătoarea-i gheară!

Of! sufletul meu nu-l voi putea scăpa!... Ah! stăpîn nestrămutat! Dă-i, de este în mîna ta, dă-i și lui moartea. Destul! Mulțumește-te cu chinurile ce sufer în mine. Destul! Oprește-te de a-i mai da un trup!... Dar către cine vorbesc! cine m-aude? O, rătăcire! Rugăciunile mele totdauna absurde nu se vor asculta în veci? Cine alt îmi poate da și mie, și sufletului meu odihna, decît eu? Eu însumi numai îmi poci da fericirea ce cer de la el; sufletul meu, de va putea, urmeze-mi; dar, eu numai; acum cînd mîna-mi sinucidă, grăbind fulgerul morții, îi va întoarce înapoi darul ce, fără să-i cer, mi-a dat... Țeava vulcanică ce nenorociții cei mai-nainte de mine a născocitără nu este în mîna mea? Plumbul, stăpînul morții, n-așteaptă mișcarea degetului meu? Ce mai aștept?

Adio, prieteni, muritori nenorociți! Urmați-mi; umpleți-vă-ți țevele; înflăcăreze-se grindina de plumb; aprinză-se silitra; turbeze Etna, verse-se Vezuvul. Ardeți... Dărîmați... Pustiiți pămîntul... Vă jur... Vă jur pe odihna morții: urmați-mi... Urmați...

Meditația V: Nălucul

An, ce-n tot minutul mi-arăți lungimea ta! treci, grăbește ale tale timpuri!... Sfîrșaște, du-te cu ale mele chinuri! Fugi, tîrăște cu tine a mea răstriște ș-al meu apăsător!...

Zi, ce peste un an mi-arăți nașterea mea! saltă, înalță-te din al anului șîr. Și p-ale tale aripi, cu a doua-mi ursită, arîdică-mă din iad. Soarelui vestește că a cerului lumină, de azi semănată, este dator a-mi da; spune-i că cu moartea în zadar m-amerință în al lui zăbavnic curs. Viața-mi se renaște, cerul nu voiește a-mi rămînea da- tor, el a mea durere oprește ș-al meu instinct vestind, nă- dejdea îmi sădește d-al său prea mare dar. Iar daca na- tura întreagă, pizmașă p-al meu de zeu noroc, îmi va grăbi sfîrșitul pînă a nu-l gusta, atunci tu iarăși spune-i c-acel prea scump odor, pe piatră-mi consfințit, eu îl aș-tept în cer. Adaogă-i c-atuncea cînd n-oi mai fi trăind, el tot să-mi mai vestească al ei prea dulce nume; și p-ale sale raze purtînd al meu amor, să-i ducă, să-mi aducă în tot rondu-i cîte un sincer raport.

Și tu, cuget, ce ai puterea în tot omul muritor! tu, ce spre mustrarea crimelor te-nfuriezi! du-te, aleargă pînă ai vreme; strigă, spune-i pînă trăiesc; vestește-i a mea moarte, neputința d-a trăi, spune-i că ea poate a mă scăpa; mai adaogă-i că știe, poate bine, dar nu vrea. Iar de vei vedea-o tristă l-ale tale imputări, tu atunci oprește-ți gura și mă lasă a muri.

Dar tu, mormînt, cînd, rece, al ei dar vei priimi, atunci tu în ea sădește un suvenir nestins: spune-i că ș-în moarte, subt tine adîncat, eu pentru ea ș-aci, în veci sînt neschimbat.

Și tu, puternică stea, cînd eu grabnic oi pieri, formează-i dintr-ale mele zile, de timpuriu pierdute, o mulțumită viață; împrăștie-i într-însa acea fericire ce mie-mi hotărî. Dar însă în tot locul, în tot lucrul ce-o gîndi, adînc tu sapă al meu nume, în toată urma ce-o păși.

Meditația VI: Înserarea

Bradul cel mîndru se înceată în munții Carpați. Norii se joacă cu al lui mlădios creștet și zefirul înundează verdeața de la tulpina lui cea nestrămutată. Pleopul cel argintuit fîlfîie ale lui late frunze. Zgomotul vîlcelii face să se auză falnicile sale vărsări în conrăspunzătoarele văi și spumegînd se prăvălește din rîpă în rîpă pînă la trufașul rîu. Undele Prahovii coboară toată varietatea cerului în adînca prăpastie, și șerpuind, abia albesc subt o neagră stâncă ce le înghite nencetat. Soarele, rușinat și rănit totdeodată de frumusețea interesantei, bălaiei lune, neputînd sta față dulceții acelia ce totdauna fuge de dînsul, s-ascunde dinainte-i, lăsîndu-i numai lumina ce-i este dator; și măreața fecioară, împotrivindu-se negrului întunerec al nopții, cu un pas lin, pompos și plin de dulceață, se înalță din orientul său. Încă se văd sîngeraticii munți de aburi, înrubinați de murindul foc al soarelui, cînd Vinerea, repezită peste orizon în toată strălucirea ei, se înrivală cu dumnezeoaica cinstii. Neputincioasa noapte, răsipită, nedestoinică a se împotrivi biruitoarei ei, își ascunde învinsele-i umbre și subt cel mai mic copăcel.

O, înalte lucrări, secreturi grozave, ce, puse înaintea curiozității noastre, ne fermecă simțirile numaidecît ce îndrăznim să le judecăm...

Mare Dumnezeu! de ce nu poci, lăsîndu-mi pămînteasca haină, împreună cu conurile, pă astă rece stîncă, ca un fulger meteor să zbor prin ăst hrănitor văzduh în lăcașul fericirii, și slujind împrejurul scaunului tău, să privesc d-acolo luptile vînturilor, armonia sferilor și tot ceea ce visez aici?

Iată ceasul în care fiul morții sună al său plumbos sceptru și își întinde ocrotitoarea-i mantă peste asudatul muncitor. Asta este ceasul în care al meu suflet deștept, căutînd p-al său stăpîn, se ațintă într-o lume care ochilor nu este iertat a vedea. Acum eu, pînă a nu-mi da încă somnul, plata ostenelilor de ziua, viu singur în astă înălțime, ca să-mi fac religioasa închinăciune către al meu ș-al totului Dumnezeu pe ast răcoros creștet al globului, viu singur a-mi face datoria către stăpînul meu...

Misterioasă putere, ce vii a-mi deschide drumul, prin care sufletul meu zărește p-al său Creator! Tu ce-mi spargi norul care mă desparte de dînsul! Dă pînă în ale lui auzuri sincerile-mi mulțumiri de bunurile ce-mi dete pînă acum, și fierbintele rugăciuni a mi le da și pă viitor...

Părinte, tu, ce luminînd întunerecul nesimțirii, spărgînd adînca tăcere a haosului, formași ast pompos univers, numai pentru a cuvîntului fericire! Tu, ce, depuind în focoasa-mi simțire raza duhovniceștii lumini, îmi arătași în tot lucru al meu simbol! Priimește din a ta înaltă lăcuință recunoștința ce mica-ți ființă îți trimite de viața ce i-ai dat! Priimește slaba strigare a tarei credințe ce îți înalță din astă singurătate cu apusul unui soare din care îi dăruiși! Priimește respectul cu care șoptește numele tău!...

Iată ceasul în care, zburînd pe aripile credinței mele, ajung față în față a întîmpina nevăzuta, dar de față în ochii-mi putere ce mă face a trăi!...

Bun stăpîn, tu, ce pentru a mea fericire lucrași atîta! ține a mea întregime, ce din rărunchi, pentru a sa nelipsâ, mulțumiri, adînci recunoștințe îți trimite. Lucrul, simbolul ființii mele! priimește din a ta înaltă lăcuință recunoștința ce mica-ți ființă rezemată pe astă piatră îți trimite din viața ce i-ai dat. Priimește slaba strigare a tarei credințe care îți trimite între apusul și răsăritul astor două îndreptătoare făclii ce-i dăruiși.

Meditația VII: Amorul

Cînd atotputernicul stăpîn, spărgînd tăcerea nimicu- lui, unelti universul și ființele lui, despărți și o parte din nenvinsa-i putere și o trimise zicîndu-i: „Du-te, coprinde toate zidirile viețuitoare și neînsuflețite, întemeiază în ele unirea și fă-le a te cunoaște stăpîn”. Ș-așa acest suflet al naturii, zburînd din înălțimea cerului, se întinse în tot coprinsul nemărginit; depuse în toată făptura cîte o scînteie din flacăra torții sale și o sili a se închina lui. D-atunci acest semeț, fatal Dumnezeu, despicînd vre- mea, înaintează în capul anilor, poruncind veacurilor să-i împodobească triumful. Tot universul, de cînd răsuflă natura, i s-a supus; nici un muritor nu s-a găsit atît de în- drăzneț ca să i se împotrivească; legile lui sînt destul de primejdioase, sfîrșiturile împlinirii poruncilor lui destul de amari, însă acest împărat al sufletelor, acest dumnezeu al simțirilor știu a-și acoperi veninul său subt masca celii mai dulce plăceri, și momind credulitatea ticăloasei omeniri pînă la vîrsta cea după urmă, își scoate masca, îi ridică vălul, și o face prada recelui mormînt.

O, putere, ce-n tot lucrul sădiși mărimea ta! Tu ce-n soare, în lună, în stea, în cuvînt, în necuvînt, tu ce-n văz-duh, pămînt și apă vărsași al tău venin, tu nu ai vreun sfîrșit? Toată zeitatea, și chiar dreptul creator, de multe ori și-n multe locuri fu necunoscut; dar tu în toată vremea, în om, în dobitoc, în tot locul, în tot veacul apururea să triumfezi? Zeu spurcat, ce-n a ta cursă lumea-ntreagă o tîrăști!... Cer nedrept, ce l-a lui cruzime atîta ne-ai supus, tu, ce atîtor rele, furii, simțitoare batere ne zidiși! Vezi în turmele-ți un duh ce se scutură, se saltă dintr-ale voastre nedreptăți, ce s-ardică, se folosește d-al său puțin cuvînt, ce cunoaște, vede ș-aleargă la absoluta fericire; se bucură, se mîndrește d-un azil ce își găsi; se înalță, se duce, zboară și de voi își bate joc.

Meditația VIII: O seară de primăvară la Colintina

Suflați, o, dulci zefiri! suflați aicea iarăși,

Suflați p-ăst verde cîmp, viat[1] acum de voi!

Suflați pe astă vale, ce variată-n flori

De roditori copaci, mă-mbălsămește-aci.

Suflați pe astă undă, ce lin se încrețește,

Suflați pe a ei pînză, ce-ncet se înfășoară,

Suflați p-o-nverzită coastă împarfumată,

Ce vecinic cununează acest limpede lac.

Suflați p-ăst verde șir de tei mirositori,

Suflați p-ăst neted cîmp, înrubinat l-apus,

Suflați pe ăst drum neted, suflați drept pe o cale

Ce merge colo-ntins l-acel palat frumos.

Aci p-ăst pavilion ce stă-ntre lac și tei,

Ca în lăcaș al vostru vedeți-mă-ți viind.

Eu viu, copaci, aici

Cu lira-mi l-aști zefiri,

Ca ajutat de dînșii

Să poci trimite-o odă

La cel ce vă sădi.[2]

Dar, zefiri! La voi viu,

La voi și iată-mi coarda

Cum toată-n deșteptare

Numai pă el visînd

Și-adaogă puteri.

Adiați, dulci zefiri!

Veniți în astă seară

A fîlfîi dasupra

P-ast falnic monument.

Și cu al filomilei

Acel variat glas,

Cîntați o odă lină

L-acel mormînt preasfînt.

Cîntați a lui virtute,

Cîntați a lui dreptate,

Ce plină de mărime

În cer se însemnă.

Sculați cu al lui nume

Noroadele și lumea

Ce subt a lui umbrire

Fericele-au gustat.

Nu vă sfiiți vrodată

Ale-ăstui bărbat fapte,

Ce nu se sting cu moartea,

Prea falnic să cîntați.

Iată-mă eu în rontu-mi

Îi dau acum tămîia

Ce-o văz mergînd d-a dreptul

Pe frunte-i a fuma.

Și el iată-l d-acolo

Cu brațele deschise

Ca să-mi primească vine

Ruga ce eu îi fac.

Prin el acum cu cerul

Vorbesc d-al lui ferice

Ce după el aicea

Cu-al nostru îl uni.

Auzi-l și d-acolo

Cum strașnic poruncește.

Trimite-aici dreptatea

Să se-ncuibeze-n noi.

Spuneți că al său scaun

Aci dasupra noastră

În centrul miezei-zilei

Vecinic și-a întărit.

Cîntați, ș-ecoa voastră

Zboare, meargă-a se uni

Cu armonia sfîntă

Ce umple-al lui auz.

Cîntați, la veacuri spuneți,

Spuneți că vecinici marturi,

Cît va trăi pămîntul,

În veci îl veți cînta.

C-odată aici un domn,

Vrăjmaș al nedreptății,

Via c-un veac de aur

În ăst norod tristat.

Și spuneți la tot omul

Ce soarta-l va-ndrepta

Aci în preajma voastră,

Să calce-acest pămînt,

Spuneți c-acel prea mare

Bărbat, rumân de sînge,

Ce-o lume-a fericit,

Acum aicea stă.

Subt astă rece piatră,

Aci p-al său pămînt,

Al Rumâniei reazăm

Se-așază adormit.

Dar îns-a lui virtute

Cea-n stele desinată

Și pă pămînt viindă

Slujaște de model.

A ei curată față

De aur, nepătată,

Brilează după dînsul

În veacuri a-l numi.

Ferice de acela,

Poet sau și istoric,

Ce c-un bărbat c-acesta

Putu a se-nsemna.

Și făr-a lua titluri

Ce neagră pată naște,

Ca îngeri drepți trecură

În veacuri a se-nscri.

Ferice și d-acela

Preanorocit norod,

Ce la cîrmaci c-acesta

Inima sa și-a dat.

Vază în el tiranii

Prea marea-le rușine

Și spre-a lua iertare

Aci cază-n genuchi.

Și dintre stele vază-l

Cum ochii-aici și-ațintă

Și conștiința blîndă

Cum stă la dreapta lui.

Cum în a lui viață

Pă vremea-acea de foc

Se străduia el singur

O lume-a mulțumi.

Și subt o lege blîndă

De dreaptă-oblăduire,

Tot înmuiat în dafini

În inimi guvernă.

D-auzi în capitală,

Numele lui răsună;

Auzi, în țara toată,

Pe urmă-i tot jelind.

Și zidurile astea

Ce-n ele lumini nasc

Vor spune-n multe veacuri

Că el le-a-ntemeiat.

În uliți, în spitaluri,

În inimi de săraci

C-un sfînt tipar ast nume

Va fi în veci săpat.

Strigări l-a sa țărînă simțirea-mi scoate-acum.

Iat-o e ațintată, vie, toată-nfocată,

Se saltă să deștepte, acum în miezul nopții,

Și prejmile s-aducă pă piatră-a se-nchina.

Sonet l-a sa virtute răsună coard-acum,

D-o înfocare sfîntă auze-o bubuind.

Spre-a-i învia țărîna, lira-mi toată în muncă

Strigă și iar răstrigă, chemînd numele lui.

În monumenturi zgomot s-aude detunînd...

Și-n apele dorminde, în șirul ast de tei...

O eco vie vine, sunînd numele lui...

Trăiască! auzi ea zice. Trăiască! în vînt iară,

Trăiască! în cer s-aude. Trăiască! iar în mal,

Trăiască! tot răsună, în veci numele lui...

Meditația IX: Despărțirea

Lin, trăitor miros din bolta senină să răvarsă în pieptu-mi ce, ocnă de dureri, oftează dup-o urmă sfințită de aceea ce nu mai este aci! Galbena lumină a lunei eclipsite varsă în mine trista-i umbră ce m-apasă. Aci în sînu-mi veșted vine să-mi aducă lumina-i ce n-o simț! Tăcerea afundă acum vine să îndoiască al meu amor fraged ce în veci eu am hrănit! Iat-aci păstorul, pe cîrja-i răzemat, doarme în turma-i dulce dincolo din rîu; un car colo în vale pă verde dejugat, ocolit de focuri și de țărani culcați, stă strejuit numai d-un cîine deșteptat ce latră, răspunde celui din ochi deștept... Iată pavilonul ce ea își alesese. Iată malul colo ce ea încunună. Aci ochiul zilii de dînsa lăudat apuse în departe, dup-acel mal rîpos; d-aci sfințirea-i ieri, de ea bine zisă, plecă să vestească Sirena ce văzu; ieri deșteapta undă, ce acum departe a ajuns, trecu cu al ei nume pe grabnicul său rîu. Iată colo piatra pe care ea așăzată, tristă, toată în gînduri, prea dulce suspina. O, dulce răcoare, ce urma-i parfumă! Sfînt, răcoros senin, ce eu nu poci gusta! unde este aceea ce ieri te înbia? Ce taci? Spune, Noapte, ce face ea acum?...

Ei bine! numele ei îl știu! Eu nu voi un nume ce toate mi-l răspund, eu nu voi icoana-mi ce-n umbră-mi e în veci; eu voi numai o știre de ceea ce ea acum în pace gîndește, cînd eu departe sînt...

Ah! ea poate acuma, în brațele de soț, strînge pe acela ce nu a fost al ei, dar eu, neroditor, în lume rătăcit, ca prundul acesta ars de piatră, nisip, tîrăsc subt cer trupu-mi, ce, putred de dureri și în veci în chin oftînd, ca moaște a ajuns!...

Scump objet, ce în lume eu nu te poci avea! Înger ce în mine cărarea ai aflat! Floarea omenirii ș-a sexului tău! Steaua lirii mele și viu-mi Dumnezeu! Eu nu mai poci în ascuns acum să te iubesc, nu mai poci în taină acum a te slăvi? Strig, o spui de față, că tu ești care în lume, tu ești ce în viață pe mine astăzi ții! Prieteșug, amor, religie, respect, virtutea întreagă în tine am cunoscut!!! Legile tale îmi plac! Fiarele-ți sînt scumpe! Pieptu-ți, bunătatea, și gura-ți e nectar! Ochii tăi ca pacea, verzi de tinerețe, aprind foc în pieptu-mi și setea d-a-i privi! Tu ești ce în lume cerul îmi arăți! Tu ce în tot locul eu văz necontenit. O, sfîntă ființă, ce raiul îmi vestești! Dulce zeitate ce sufletu-mi încînți! De ce nu poci cu tine în lume să fiu! Să văz a ta cătare, să sorb a ta suflare, să uit reaua-mi soartă, pe pieptul tău să mor?

Meditația X: Moartea

Înger grabnic al tarelui cabinet! Sol urîcios al iesmosului lăcaș! Negru ministru al tribunalului răsplătitor! Repede fulger purtător de-ntunerec! Noptoasă, spăimîntătoare, nevăzută săgeată ce desființezi ființele! Unde duci tu viețele ce scoți din trupuri? Pe care pămînt transporți aceea ce nu știi purta? Cu ce mijloc poți tu duce cu tine acea lumină a cării față tu n-o poți vedea?...

Blestem groaznec, răsplătitor păcatului lui Adam! Pentru tine muncile neosteninde; ție făgăduielile-ți, cu tine odihna întunerecului. Fugi, sfiește-te de cel ce te urăște; depărtează-te de cel ce nu te cheamă; tremură de puternica lumină ce vezi în mine. Nu, nu este nici o vreme, nici un ceas în care să fii chemată. Odihna-ți nu o voi, fericirea-ți nu-mi trebuie. Fantomă spăimîntătoare! Groaznec hrăpitor de fericirea ce cerul dărui nesimțirii! Tîraște-te, pustiile fie al tău lăcaș. Încetează odată de a-ți învîrti înfricoșata coasă prin împopulatele vetre; vezi sfîșiată rămășița ce lași lîngă prada ta; auzi duioasele răcnete ce-ți urmează urlînd; auzi părinții, fiii, frații, prietenii nenorociților sugrumați de tine cum te blestemă; vezi că nu este nici o formă subt care să fii dorită; fie-n biruințe, fie-n nenorociri, în deznădejde, în răzbunare, în fericiri, în averi, în neaveri, tot o icoană porți!...

Ei bine! asta e moartea. Apoi să poate ca dreptul creator să hotărască la tot omul a ei necesară față, fără să contribuiască la a lui fericire? Se poate vecinicul Tată, blîndul oblăduitor acela, să hotărască la toată ființa acest groaznec pahar, făr-a vedea un tot așa mare bun într-însul? Nu, nu, Stăpîne, ce vecinica moarte ai omorît! Chibzuirilor tale celor sfinte nu este ființă care pă drept să le poată împuta. Nu, Părinte! ăst nestrămutat hotar! între valoroasa, vremelnicească viață și între vecinica ta nemurire trebuia negreșit să fie. Nu, tu nicidecum nu vei primi a pune astă urîcioasă putere ca să înghiță pentru totdauna, în vecinică nesimțire, duhovniceasca acea lumină, ce singur, de buna-ți voie, dăruiești ființelor. Nu, ea nu are mai multă putere decît să facă o prefacere. Asta nu e moarte, este un paznic ce ne transpoartă în nemurire din curățitorul loc ce îl numim lume, în care sîntem veniți numai să ne spălăm de nesimțire, ca să putem trece în a ta vecinicie; asta nu e viață, este un puțin mai luminos loc decît nesimțirea, prin care, curățindu-se de întunerec, sufletele ce înviași să poată trece în vecinica nemurire ce li se hotărî, făr-a cerca acea greutate ce cearcă ochiul închisului subt pămînt la cea dintîi vedere a soarelui. Dar, oameni! acolo ne e locul cel hotărît de Dreptul, acolo, de față cu nevăzutul aici Părinte, vom cunoaște adevărul care atît de întunecat ni să povestește aici, subt felurimi de neadevărate descrieri! Dar, Doamne! taie-mi frica de ăst singur mijloc prin care poci dobîndi ce-mi făgăduiși! Fă simțirile mele a prețui ast bun, ast sfînt instrument ce așa lesne precurmă chinurile și varsă adevărata fericire!...

Meditația XI: Schimbarea soartii

Soarele dulce acum răsare

În pieptu-mi veșted ce-abia suspină;

Luceafăr falnic acum pășaște

În drumul negru ce m-a crescut.

Aură lină acum se vede,

Negura piere în car-eram;

Prin raza zilii via-mi simțire

Acum zărește drumul la cer.

Dureri! necazuri! din sînul vostru

Al meu ferice acum eu aflu,

Din voi eu traiul din cer lăsatul,

Din voi eu triștea-mi acum primesc!

Ah! Facă cerul ca aste chinuri

Ce pîn-acum am suferit,

Ca niște visuri ce nu să-ntoarce,

Ca rîul grabnic piară-n trecut.

Cu ele rele; cu ele patimi;

Cu ele noaptea din car-ieșii;

Viață dulce, viață lină,

Viață nouă acum să gust.

Chinuri, pedepse, acum departe

Le văz ca valuri ce se răscoală,

Se lupt, se saltă ca să înghită

Pe dezbarcatul cînd e la port.

Meditația XII: Declarația

Verde pînză însmăltează răcoroasele dealuri. Trufaș, stejarul, ca un împărat al arburilor, fîlfiie amerințător. Luna, ca o insulă de flăcări, izbește plină în albitele unde ce o împart înzgomotate. Stelele toate, nestrămutate, păzesc armonia ce li să hotărî...

Iată una pică! Fi-va doară a mea?...

Coboară-te, negru meteor! strivește-ți nenorocitul!...

Dar ce! un nor se înalță de-a dreapta-mi. Negru ca un munte de plumb, îneacă luna! Înfulgerat de trăsnete, tună și răstună în bolțele d-aramă. Tună, și c-acele din iad organe, lung răzbubuie în munți. Eco le-nsoțește și, ca urlet de cutremur, răsurlă în pieptu-mi obosit!...

Cădea-va el pă mine? Cază, că eu îl primesc! Dar ce glas s-aude?... Un cobitor mister mormăie în uriașa stîncă...

„Destul! îmi zice, lasă vinovatele gînduri.” Trebuie să-l ascult? iNu! nu, împelițat mister! ăsta e norul ce mă ține în astă vină! ăsta e, și trebuie să se sparg-odată! Dincolo de el e luna-mi, și eu trebuie să-l despic! Mă duc! Dar ce! trăsnet dodată scapă din tartara negură, înnemerit izbește în cremenea stîncii, cu trosnet o sfărâmă și iat-o în bucăți...

Pă mine ochea ast trăsnet!...

Fie! cremenea vecină să sfărâmă, dar hotărîrea-mi, mai tare decît ea, rămîne nestrămutată! Ca Marț înfuriat alerg să-mi omor răstriștea! Astăzi, dar astăzi negreșit, precum o soartă de Tantal, astăzi, sau călcînd iadul ce mă-neacă gust cerul cel adevărat, sau ca acel obraznic Gigant găsesc vecinicul Tartar, – mă duc!...

Ei bine, iată am ajuns, iată ceasul, iată cerul, iată iadul, vai! fiori din unghii pînă-n creștet mă petrec numaidecît! Mai nesimțitor decît trăsnită stîncă, rămîi încremenit!...

Ceasul e aproape a trece, și eu, slab, fără putere... cer ajutor...

Acvila străbună

Paris, 25 martie 1856

Buciumul lui Zamolx sună,

Scoală Acvilă străbună,

Scoate capu, te trezește,

Du-te de te-ntinerește:

Du-te-n Pareng de te scaldă,

Că dă Mithra vremea caldă.

Fă-ți apoi o avîntare

Și te-oprește-n Turnu-Mare

Și-mi ațintă, fără frică,

Soarele ce se ardică!

Tinde lung a ta umbrire,

Cheamă-ți fiii la unire;

Dă din aripi și răcnește,

Îi adună, le grăiește

Că Traian plin de ardoare

Stă pe Omul în picioare,

Le trimete voie bună

Și porunca-i așa sună:

„Ce e astă împărțire

Și a numelui smintire!

Că vlăscenii, moldovenii,

Transilvenii, bănățenii

Nu-s în tablele d-aramă,

Nici că-i știe vechea Faimă.

Pot să facă din Dacia,

Pe dreptate, România;

Dar românii au un nume

Pe cît vor trăi în lume.

Deci să-ncete poroclirea,

Dezertarea, dezunirea.”

Dă-te-n Istru-apoi, cu fală,

Ia p-aripi apă lustrală

Și te-ntoarce de-i stropește

Și pe toți îi înfrățește:

În străvechea Românie,

Decît frați să nu mai fie!

Ah! las’ să-mi curg-ast aer

Ah! las’să-mi curg-ast aer ce dă a ta suflare;

Ca apa cea sfințită el poate curăți

Din sufletu-mi și minte, cumplita apăsare,

Și relele dasupră-mi el poate împărți!

Ah! lasă-mă ca umbra să umblu după tine!

Și coarda-mi fiorată o lasă a cînta

Pe păsurile tale! — Tu fă-ți un joc din mine;

Dar las-a mele imnuri la tine a-ndrepta!

Tu calcă-mă-n picioare-ți, strivește-mă ca ceara

Ce curge, își ia forma oricare îi.vei da;

Dar lasă-mă să sufer! Și visurile-mi seara

Spre tine și în tine le las-a s-aținta.

O! daca p-astă frunte, profana ta coroană

N-ar înnegri în ochii-mi aceste calități

Prin care zeitatea întreaga ei icoană

A transformat în tine ca mie s-o arăți,

Atunci, fără rușine, aș face să răsune

Pămîntul l-al tău nume și chiar acel tartar;

Și lira-mi la picioare-ți, la locul tău te-ar pune,

Și pieptu-mi ți-ar fi templu, și inima-mi altar!

Eu gem! și în deliru-mi, te chem, Eleonoră! –

Ca Tass de fiare-n temniți eu voi să mă încarc! –

Și-n veci tu pentru mine să fii o altă Loră,

Și-n veci eu pentru tine să fiu un alt Petrarc.

Ca el, fără speranță, să plîng pe a ta urmă,

Și-n tine eu fanatic să nu mai am alt zeu!

Voința-ți fie-mi lege; și viața-mi o precurmă

Cînd vei și cînd îți place, căci tu-mi ești Dumnezeu.

Apostrofa

Paris, 1856

Voi, ce strecurați țînțarul

Și cămila înghițiți,

Ce-n ochi nu vă vedeți parul

Ș-un pai pe alții zăriți,

Lingăi de pe la domnie

Și ambițioși picmei!

Hrăniți tot din calomnie!

Tartufilor! — farisei! –

Voi, ce-mi veninați exilul,

Voi, mai cruzi și mai barbari

Decît cei ce-mi iau căminul,

Țara, muma, frați, surori;

Voi, cu care-n curăție,

M-am sculat spre a lupta

Pentru astă Românie

Ce ciocoii o trăda!

Spuneți, — de aveți credință

Cît grăunte de muștar

În ce-ați jurat, — e ființă

Care-n ast exil amar,

Cu mai multă bărbăție

Ca mine a suferit?

Înfruntat-am cu mîndrie

Relele ce m-au izbit?

Mi-ați surprins vro nevoință?

Umilitu-m-am la răi?

Șovăit-am în credință?

Alergat’-am la călăi,

La călăii țării mele...

La ciocoi? — In ore grele

Cînd necazurile curg

Cu boale; cu sărăcie,

Cu soția suferind,

Cu ura, cu calomnia

În umbră-mi în veci grințînd,

Spuneți! — care se alege? –

Părăsit-am ast stindard?

Mi-am călcat eu a mea lege

Ca apostol, sau ca bard?

Dar principuri voi nu cereți;

Voi cătați un partizan

La ambiția ce mergeți:

Calea trasă de Satan.

Butada

Nici ceara ta cea neagră, nici mușcătoru-ți dinte,

Nici lacrimi mincinoase, nici toate-aste cuvinte

Nu m-au înduplecat.

Ți-am spus că pentru tine eu mort sunt în vecie,

Și cerului dau glorii, ca robul din robie,

De tine c-am scăpat.

Ciocoii din revoluție

Brașov, 1848, 10 decemvrie

Num-opinca, sărăcuța,

Numai ea nu ne-a-nșelat,

Numai dînsa, ea micuța,

Numai ea nu ne-a trădat;

Dar ciocoii gulerați

Sunt la inimă spurcați.

Ei intrau să fure sume

Și la ruși să-și facă rost.

Ca să-i spui pe toți pe nume,

Voi nu-i știți cîți au mai fost?

Nu știți că au fost spurcați

Toți ciocoii gulerați?

Că eu bine-am spus, săracu;

Eu v-am spus numaidecît

Că n-ai să te-mpaci cu dracu,

De i-ai face orișicît:

Toți ciocoii gulerați

Sunt la inimă spurcați.

Ba c-om face, ba c-om drege,

Ba s-avem și pe boier;

C-o fi bun de-l vom alege

Pin guvern, pin minister.

Dar ciocoii gulerați

Au fost, cum am zis, spurcați.

Că-ncepur-a face fracții

Ș-a lega pe opincari:

Într-o lună,-n trei reacții,

Ne-au scăpat ăi măcelari.

Că ciocoii gulerați

Sunt la inimă spurcați.

Și noi, tot cu evanghelii

Din balconuri predicam;

Tot spuneam parascovenii

Și-i iertam, ne împăcăm;

Dar ciocoii gulerați,

Ei rînjeau că-s rău spurcați.

Cînd venir-apoi muscalii, –

Agi, spătari și controlor!

Alții — mîrleo! fug cu banii.

Turcii pradă și omor.

Și ciocoii gulerați

Rîd de noi că stăm legați.

Toat-opinca-n pușcărie;

Toți legați, săraci lipiți,

Zac în ploaie pe ghimie,

Pribegesc proscriși, goniți,

Iar ciocoii gulerați

Rîd de noi că-i credem frați.

Num-opinca, sărăcuța,

Numai ea nu a furat;

Numai dînsa, ea micuța,

Numai ea nu a trădat.

Iar ciocoii gulerați

Sunt spurcați și veninați.

Cocheta bătrîna la oglinda

Tu văzuși, văzuși, oglindă,

Frumusețea-mi răsărind,

Și cu-ncetul eclipsindă,

O vezi iarăși apuind.

În zadar colori silite,

Frumuseți de-mprumutat;

În zadar sunt îngrijite

Niște flori ce s-au uscat.

Plîngi, oglindă, plîngi cu mine!

Nu găsim ce mai cătăm!

Cînd mă văz acum în tine

Amîndouă ne-ntristăm.

Acea buclă aurie,

Ce cu grații resfiram,

O vezi tristă, argintie,

N-o-ngrijesc cum o-ngrijam!

Acea frunte îngerească,

Care-atîți o adora,

A-nceput să se-ncrețească;

Nu mai este ce era.

Acea pieliță ca crinul,

Acei ochi ce schinteia,

Cele buze ca rubinul,

Cea dintură ce sticlea,

Ca nălucul se trecură:

Sunt ca flori ce-au veștejit!

N-au lăsat nici o trăsură,

Moartea parcă le-a pălit.

Plîngi, oglindă, plîngi cu mine

Nu găsim ce mai cătăm!

Cînd mă văz acum în tine,

Amîndouă ne-ntristăm.

Prin povața ta, odată,

Iscusința mea făcea

Mii de inimi ca să bată,

Mii de capete-ntorcea.

S-a dus timpul fericirii,

Cînd în fața ta săltăm

Să-mi cerc armele zîmbirij:

O! ce lume subjugam!

Dimineața cînd, zglobie,

Încă-n patu-mi te priveam,

Ce ascunsă bucurie!

În ce fermec mă răpeam!

O! ce dar e tinerețea!

Și noi cum o nengrijim!.

Ce frumoasă-e frumusețea,

Dar, puțin ne folosim!

Să mai vie înc-o dată,

Cu cercarea care am;

Să mă văz iar adorată...

Ș-atunci... viața, Doamne, ia-mi

Inima-mi ș-acum a cere,

Ș-acum încă aș iubi...

Mă gîndesc... o! ce plăcere

În amor a birui!

Dar sunt armele zdrobite

De ast timp afurisit,

De ast timp ce ne trimite

Brazdele de îngrozit;

De ast timp care pălește

Orice-n drumuri va călca,

Ș-urmele ce tipărește

Nu-i putinț-a se spăla!

Toți aceia care-odată

Îmi da lacrăme d-amor,

Abia mila lor mi-arată;

Îmi surîd drept un favor,

M-ocolesc; Îi văz departe;

Se anunț de confidanți;

A lor glume sunt deșarte:

Sunt amici, nu sunt amanți!

În deșert sunt mușcătoare;

În deșert sarcasmul meu;

Căci acum nu dă fioare

Aeru-mi picant sau greu!

Plîngi, oglindă, plîngi cu mine!

Nu găsim ce mai cătăm!

Cînd mă văz acum în tine,

Amîndouă ne-ntristăm.

Cugetare I

Un păr alb! Iată semnul că iarna mă ajunge.

Așa și bruma cade pe verdele ce fuge,

Așa albește anul cînd este spre sfîrșit.

Tot astfel, trecînd vara, pe crivăț se ivește

Al iernii fulg de brumă ce fluturînd s-oprește

P-un arbor fără frunze, — el iarna îi vestește

Și-ndată, după dînsul, troieni l-au învălit.

Devreme încă-n mine simț focul cum se stinge;

Viața-mi curge iute, spre moarte-n grab’ mă-mpinge.

Un an întreg mi-e ziua, un chin e-n mine-afund!

Și sîngele-mi în vine îngheață de durere,

Precum îngheață unda l-a vîntului putere,

Cînd zeul ce-ncălzeșțe e-n alte emisfere

Și razele-i slăbite deloc n-o mai pătrund.

Cînd firea o să moară, întîi îngălbinește:

Copaciu-și lasă frunza, cătina veștejește

Și pasărea văroasă își cată alte climi.

Pe lutu-mi gălbineala o văz cum se lățește,

Puterea mea mă lasă, din zi în zi slăbește,

Simțirea îmi adoarme, iluzia s-oprește,

Și chiar speranța-mi fuge să-și cate alte lumi.

Așa și moartea toate cu-ncetul putrezește,

Așa sub coasa vremii ființa-ngălbinește,

Așa un corp se pierde cînd altul s-a format;

Și econoama mînă, prin care se dă viață,

Prin legea nemuririi, din zi în zi ne-nvață

Nimic că nu se pierde prin ast-a iernii gheață, –

Un lut ce stă d-a bate deloc a și-nviat.

Din magazia firei, l-a soarelui capriții,

Machina fără margini își ia, fără condiții,

Materia și-o toarnă pe forma care vrea.

Contractul este unul ș-etern ea e datoare

Să miște fără preget, să-nvie tot ce moare, –

Nimic să nu se piarză și totul în sudoare,

Materia să fiarbă cu viața ce-are-n ea.

Prin lanțul cel de forme prin care se unește

Metalul către plantă și planta se rudește

D-aci în animale treptat pînă la om,

Puterea cea vitală din toartă-n toartă-aleargă,

Măsoar-a lor organe pe timpul ce-or să meargă,

Se-mparte-n toate focul, și-n eentru-apoi, întreagă,

Se-ntoarce, preveghează spre orișice atom.

În locul unei forme ce timpul o slăbește,

Se toarnă altă formă, și-n ea se învîrtește

Viața hotărîtă la toarta ce ținu.

Inteligența și ea în viață locuiește:

Împinsă de ea însăși atomu-și cîrmuiește,

Și-ntreaga armonie nimica n-o oprește,

Se ține ea de sine sub legea ce-și făcu.

Așa, dar singur omul, ființă gînditoare

Ce are voie-n sine, ce are mai mult soare,

Mai nobil decît toate, e mult nedreptățit; –

Căci toată creatura printr-un instinct trăiește,

Cu el se naște-n sine, cu el îmbătrînește;

Dar Omul, d-a sa voie, dorește, se muncește

Și meritul său este că e etern trudit.

Fatal izvor de lupte! Ce oare-mi folosește

Și chiar inteligența cînd sfera-mi mă oprește

Să-mi prinz a mea himeră ș-un bun ce am dorit?

Ce-mi trebuie și astă voință absolută

Cînd ea la alt nu-mi servă decît să-mi fac o luptă

Cu însumi eu în sine-mi? și rîvna mea căzută

Să o privesc cu fală, să strig: m-am biruit.

Un tigru pe alt tigru deloc nu pizmuiește,

Și leul alte fiare a stăpîni voiește;

Dar Om, mai crud tu încă, omori pe frații tăi! –

Puterea minții tale te-a dus către trufie;

Iubirea ta de sine a rupt orice frăție; –

Corupția fu gata fatalu-ți tron să ție

Și toate-ți ajutară să-ți rîzi tu chiar d-ai tăi!

Îmbrăcămintea-ți, hrana și toat-a ta mișcare,

Tot pasu-ți, tot caprițul, o simpl-a ta plimbare

Omoară mii ființe, și nici că te gîndești.

Un monstru în natură, numești precum îți place

Și fapte, ș-elemente; ș-apoi conspiri, în pace,

Pierzarea rasei tale, pierzarea-n dobitoace; –

Cult, lege, însăși pacea cu moartea însoțești.

O! daca se mai ține ființă-n omenire

Ce prețuiește firea ș-a Domnului mărire, –

A Omului icoană abia mai stă-n poet:

D-a sclavului durere el singur se atinge;

A sceptrului trufie prin el se mai învinge;

Pe Om la libertate el numai îl împinge;

El singur e-advocatul a orice drept călcat. –

Nu credeți că poeții trăiesc în lumea voastră;

Nu credeți c-aste vorbe ce-însemn gîndirea noastră,.

Arăt cu demnitate ce simt în fundul lor:

Anima lor e harpă cu mii de coarde-ntinse,

Plăpînde, simțitoare, de orice clip-atinse,

Ș-a căror sfinte-acorduri, ca-n bronz în voi învinse,

S-amestecă-n orchestra de lîngă Creator.

Ființă nențeleasă! Pentru dureri străine

Tu gemi și plîngi mai tare decît și pentru tine,

Cînd ei, spre răsplătire, te blestem, te gonesc. –

Tot astfel e gonită și paserea miloasă

Ce vine să jelească în noaptea-ntunecoasă

Cu cel ce e-n durere, și-n plîngerea-i duioasă,

In loc să-i dea scăpare, o bat și n-o primesc.

Și eu am plîns ca dînsa ruina-n omenire;

Și eu am fost ca dînsa, în loc de mulțămire,

„Urît în multe rînduri de cei ce am iubit.

In primăvara vîrstei văz părul că-mi albește,

Și făr-a trăi încă viața-mi se sfîrșește;

îngheț în miezul verii și steaua-mi s-eclipsește,

Și făr-a putea prinde nimic din ce-am dorit.

Întocmai ca și pomul ce fructu-abia își leagă

Și piatra-n mai îi bate și fruct, și frunza-ntreagă,

Și-i lasă numai trunchiul mănat și ofilit,

Mă văz în primăvară-mi izbit și eu de soartă, –

De soarta nempăcată ce-n scurta-mi viață moartă

închise tot în față-mi a fericirii poartă,

Ș-etern a mea speranță din buză-mi a răpit!...

Cugetare II

„— e raiul pămîntesc

În inimele care neîncetat iubesc.”

L’ABBE DB LAMENNAIS

De ne-ar fi fost deschisă a soartei noastre carte

Mi-aș fi văzut într-însa prescrisă a mea parte;

Dorințele-mi atuncea aș fi știut supune,

Ș-a amăgirii mele grozav-amărăciune

Deloc n-aș fi cercat.

Amor și amicie, ferice-nchipuit, –

Străin în lumea noastră, — eu n-aș fi mai gonit,

Nici n-aș fi așteptat!

De ce te sfarmi atîta, ființă trecătoare?

De ce gonești nălucuri, himere pieritoare?

Dorințe neatinse, speranțe nemplinite,

Din crepuscul în noapte, visări necontenite?

Această-ți este viața de care te mîndrești!...

Am blestemat cu lacrimi, și în a mea mîhnire

Un glas străin mă-ntreabă: „De ce mă tot hulești?

Nu simți tu fericirea? În tine n-ai iubire?...

Iubește! asta-i viața ce-o ziceți voi cerească;

Amorul și speranța e viața îngerească;

Iubiți și sunteți angeli — e raiul pămîntesc

În inimele care neîncetat iubesc!”

D-atunci eu simț căldura în sînu-mi palpitînd,

Speranța văz d-atuncea neîncetat rîzînd.

Cugetare III

Etern aceleași patimi pe ast pămînt hulit!

Etern aceeași luptă, etern aceleași trude!

Și omul vine vesel la jugul unde-aude

Gemînd împovoratul, sub sarcină-i zdrobit.

Ca și milionarul așa ș-un cerșător

Se plîng de-a lor viață, d-a lor nemulțumire;

Ca și un sclav ce geme în fiare, asuprire,

Așa și concheranii se plîng de soarta lor.

Și unde este bunul d-aici de pe pămînt?

Unde-l cătați, prieteni? în lupte sîngeroase?

Saraiuri desfătate? în biruinți pompoase?

În inventări mărețe, p-al fantaziii vînt?

Cătați de moștenire otelul d’invalizi?

Panteon, piramidă, d-un Sardanapal soartă?

Oricare v-a fi ținta, a fericirii poartă

E dincolo de viață, – ș-acolo vă gîndiți.

Egalitate, pace și oricîte dorim;

Frăție, libertate și toate-aste cuvinte

Fără-nțeles, deșarte, cu care omu-și minte

Dorințile și patimi, – acolo le găsim!

Socrat ce află raiul, Columb și Galileu,

Cesar și Bunăparte avur-amară viață,

Ca cel care cerșaște și viforul îngheață,

Ca sclavul care geme, uitat de Dumnezeu!

Egalitate-aicea e numai în dureri;

Pe cea adevărată mormîntul o vestește,

Unind pe animale cu om ș-orce trăiește,

Și confundînd săracul cu putredul d-averi.

Ce s-a făcut virtutea lui Lafayette de ieri?

A lui Rothschild avere? a lui Rousseau gîndire? –

Cătați-le țărîna! – aflați vro osebire? –

Oari pe Traiani cunoașteți din Neroni sau Tiberi?

Dar au lăsat un nume! – și ce le pasă lor!

Mai simt ei oari acuma a noastre comparații?

Mai simt ei vro plăcere l-atîtea venerații?

De onorăm ast nume, sau e îngrozitor?

Cîntec oltenesc

Leleo muică, rîndurica

Nu mai poate, mitutica,

Că-i frumoasă dimineață,

Roua-i nasturi pe verdeață

Și Zorilă-n răsărit

Joacă-n cîmpul aurit.

Plec, mă duc la d-ăi ciocoi

Ce-și bat joc și-și rîd de noi.

Leleo muică, leleo Doamne!

Prunculeții-mi mor de foame.

Mor în Țara Românească

Cea avută, cea cerească!

Codrul mîndru c-a-nverzit,

Frunza mi l-a-mpodobit;

Mă duc să pîndesc ciocoi,

Că prea mult își rîd de noi.

Ce folos d-așa cîmpie,

De a țării avuție,

C-aduc aurul cu sacii,

Daca parte n-au săracii!

Că din holda ce muncesc

Nici un bob nu folosesc;

Muncesc tot pentru ciocoi.

Copilașii îmi stau goi.

N-au cămașe, n-au mîncare,

Că și biata mă-sa n-are.

N-are-a toarce, n-are-a țese,

Și din trențe nu mai iese.

Că plătesc, plătesc, plătesc

Și nu mai mă răfuiesc.

Tot e-n plată la ciocoi,

Lumea nu e pentru noi.

Într-o zi ne-a cere doare

Plată p-aer și pe soare.

Că cer vamă și chirie

Și p-a fiarei vizunie.

Plătesc locul de bordei

Și n-am nici mălai de mei.

O, ciocoi, ciocoi, ciocoi,

Ce-am fi oar’ de vină noi!

Anul tot în lucrul vostru,

N-avem timpuleț al nostru.

P-o oiță cereți plată,

Fiindcă paște, fiindcă fată.

Găini cereți să vă dăm;

De n-avem, să cumpărăm.

Mai iertați-ne, ciocoi,

C-abia pielea e pe noi.

Pînă cînd să dăm în vară,

Doi copii îmi degerară;

Că-i coliba dărîmată,

Cerga d-arendaș luată.

De gîteaje am sfîrșit,

Și ciocoiul le-a scumpit.

O, ciocoi, ciocoi, ciocoi,

Ce ne frigeți, vai de noi!

Că plătesc și pentru vatră,

Pentr-un căpătîi de piatră,

Pentru tot ce e sub soare;

C-a zis Crist, că daca moare

Al d-a fost mai necăjit,

El e-n cer mai fericit.

Mai dați cer pe la ciocoi

Și pămînt la d-alde noi.

Cristulețe, mai ia-ți cerul,

Că ne rebegește gerul.

Ia-ți și cerul și cuvîntul

Și mai lasă-ne pămîntul.

Dă-mi cît poci măcar a sta,

Capul a mi-l rezima.

Mai du-n cer și d-ăi ciocoi

Și mai iartă-ne pe noi.

Leleo muică, dac-aș prinde

Hoțomani d-ăi de ne vinde,

Hoțomani de la biserici,

D-ăi ce ne tot fac la predici,

Să le spui ce-a zis Cristos

Pe cînd mi-ți umbla pe jos

Și da lumea la ciocoi

Ș-oprea cerul pentru noi!

Leleo muică, cucul cîntă!

Vară verde, vară sfîntă,

Codrului că plete-i crcște,

Pe voinic că mi-ți umbrește.

Umbra-i deasă-n cărpeniș,

Să m-așez la un cotiș,

Să pîndesc la d-ăi ciocoi,

Că prea sunt spurcați cu noi!

Leleo muică, măiculiță,

Ia dă-mi toanta pușculiță,

Că de an n-am mai cătat-o

Și rugin-a fi mîncat-o.

Că de an n-am dat cu ea,

Ș-asta-i toat-averea mea.

Că mă duc la d-ăi ciocoi

Ce-și bat joc și-și rîd de noi.

Pușcă lungă ghintuită,

Din războaie dobîndită,

Moștenire de la tica,

Tica ce nu știa frica.

Că intra în cîrjalîi

Și da groază-n pazvantlîi.

Tata n-avea plug și boi,

Se hrănea de la ciocoi.

Poterile și catane

Îi zicea tot căpitane.

Cînd răcnea, scotea văpaie;

Nu-i sta nimeni în bătaie;

El mi-a zis cînd a murit:

„Te-am crescut și te-am iubit

Pun’te-n pîndă la ciocoi,

Că ei nu sunt frați cu noi.”

Leleo muică, cucul cîntă,

Voinic codrul s-avîntă;

Frunza-i verde și curată,

Parcă-mi văz nevasta fată.

Dar mă duc voinic și viu

Și nu știu d-o să mai viu,

C-oțomanii de ciocoi

Or fi poteri dupe noi.

Că ei fur în ziua mare

În Divan, în Adunare,

Fără frică de robie,

De bătaie, pușcărie;

Căci ei sunt privileghiați

Și de prăvili apărați;

Brasle rele de ciocoi

Ce sug sîngele din noi.

Cînd pleca în haiducie,

Copilașii și soție,

Cu bătrîna lor bunică,

Îl ținea plîngînd de frică.

El pe toți îi săruta,

Flinta-n umăr ș-arunca,

Și, luînd-o spre Vulcan,

Zicea-n frunză pe Jian.

Către tinerii rumâni

CĂTRE TINERII RUMÂNI

Tineri rumâni,

Pînă să nu intrați in citire, mă socotesc dator a întîmpina cugetarea voastră cu oareșicare îndreptări despre greșalele ce veți întîlni în slabele-mi începuturi.

Daca neîngrijitele-mi încercări, atît de în grab scriser nu vor putea ascunde neîndreptatele-mi greșale, de care negreșit trebuie să fie pline, nu fiți atît de aspri a le prejudeca fără a vă închipui greutățile ce trebuie să cerce un începător și piedicile ce trebuie să întîmpine la orice rînd.

Poate însă să-mi adaoge cineva: că cine m-a silit a mă da însumi înaintea unei critici atît de prevăzute? Eu îi laud și îi cinstesc al lui cuvînt de sfială, dar se vede că este firească acea nerăbdare de a-și vedea cineva ostenelile tipărite, o patimă ca și toate celelalte, ce nu se poate domoli decît cu dobîndirea lucrului. Patima este pe urmă și sofistă: iți pune înainte felurimi de amiratori; din toate părțile judecăți blînde și felurimi de mulțumiri închipuite. În sfîrșit, am îndrăznit, și iată o carte mai mult rumânească.

Am întitulat Meditații scrierile mele, pentru că mi-a plăcut să gîndească oamenii că eu am fost absorbit în cugetările mele cînd am scris. Le-am făcut așa de scurte, căci nu-mi prea venea bine s-o țiu întins cînd luam condeiul in mînă, și m-am socotit că și cititorul o să-mi mulțumească că isprăvește mai curînd capul ce a început odată. Pe lîngă acestea, la sfîrșitul fieștecărui capitul, pină începe altul, se obicinuiește a se lăsa ceva hîrtie albă; cu aceasta, cartea mea pe de o parte va semăna voluminoasă și pe de alta în multe rînduri mi-a venit în gînd că hîrtia albă de multe ori prețuiește mai mult decît cea scrisă.

Îmi pare rău că cam dau în satiră, și niciodată n-am vrut să aleg această urîcioasă ramură de scris. Provedidința, îngrijind de a nu înceta niciodată mirarea omenirei asupra fiilor romanilor, ne puse într-o climă mai dopotrivă cu aceea ce a produs duhurile cele mari ale strămoșilor noștri; și [cu] cît mă bucur a vedea în toate zilele crescînd simtimentul de patriotism, întrecerea la învățătură, producte literale și întinderea luminilor, cu atîta mă întristez cînd pe mulți din cei de o vîrstă cu mine îi văz a-și întrebuința duhul și mijloacele întru a iuți veninul satirei, într-o vreme cînd patria noastră are trebuință de alte scrieri. Boalele morale sînt foarte grele și doctoriile trebuie să fie mai dulci, daca cele eroice sînt primejdioase.

Dar am ieșit din pricina mea, căci eu nu-mi propui in scrierile mele să tămăduiesc boale morale, nici să îndreptez lumea cu umărul. Mi-a plăcut să-mi fac niște visuri dulci și să mă rătăcesc într-o lume ideală. Am scris fără țintă și fără șir, și n-am făcut decît să presăr niște idei vage și să le încălzesc cu un simtiment căruia singur nu știu ce nume să-i dau. Îndreptarea mea a fost către voi, tineri rumâni! Vîrsta mea, nici încercarea nu mă iartă a mă posomori și a vă da poveți. Tot ce am a vă zice sînt acele ce mi le-am zis și mie, și nu fac decît să-mi destinz ideile ce neîncetat mi s-au înfățișat in cugetările mele.

Epoha noastră este mult mai fericită decît a părinților noștri. Pe temeiurile așezămînturilor celor nouă se înalță cu înțelepciune zidirea cea mare a fericirei noastre și a urmașilor noștri! Avem un prinț patriot,[1] carele, pătruns de adevărul și foloasele acestor mîntuitoare întocmiri, se silește ca să ne aducă un viitor vrednic de cugetările făcătorilor noștri de bine și de cunoștințile veacu lui nostru. Subt a lui îngrijire școalele pășăsc cu atîta înțelepciune și sporire. Cei mai mari ai patriei noastre, insuflați de simtimentul ce a caracterizat totdauna pe bărbații cari au lucrat pentru fericirea noroadelor, se străduiesc a pune în lucrare și a vecinici dispozițiile constituției ce am dobîndit; jărtfesc la felurimi de întocmiri ce se așază pentru binele și mulțumirea obștească.

Două soțietăți s-au întocmit: una Agricolă și alta Filarmonică, ale cărora isprăvi au început a se vedea peste nădejdea publicului. Cea dinții, fundată de însuși fratele preaînălțatului nostru domn, alcătuită de cei mai înrîvnați și cu cunoștințe soți, va rodnici brazda muncitorului și va răsplăti sudorilor lui. În cea de a doilea, întemeiată pe bazurile cele mai patriotice, prin soții săi cei mai hotărîți a sluji pentru cinstea neamului, s-au aruncat niște semințe fericite, care așa de curînd și-au dat rodul pentru: hrana duhului. Teatrul național mai s-a statornicit, publicul simțitor a început a cunoaște folosul ce poate dobîndi din această școală de moral. Literatura rumânească a început a-și lua zborul său. Nu sînt doi ani de zile și repertoriul teatrului s-a îmbogățit cu atîtea traducții și bucăți originale, spre a cărora tipărire s-au și pus fonduri îndestule și s-au luat măsuri spre publicarea și altora. Mădularele aceștii soțietăți, aprinse de cea mai nobilă căldură, fac cele mai simțitoare jărtfe: dănii însemnătoare s-au văzut în atîta scurtă vreme. Numele Manu[2] va fi scump pentru totdauna tinerimei ce se va folosi în școala filarmonică și tutulor rumânilor ce vor dobîndi a lor petrecere și învățătură în teatrul ce se gătește a se zidi.

Fondatorii aceștii soțietăți sînt cunoscuți; pe cel mai de aproape îngrijitor și ostenitor nu este de trebuință să vi-l spui. Numele lui este înscris în zidurile din Sf. Sava,[3]în fieștece vorbă a limbei rumânești, care în mîinile lui s-a făcut atît de mlădioasă, în „Curierul rumânesc care a fost ca un mergător înainte al Regulamentului organic; în tipografia sa, pe care a întemeiat-o cu ale sale însuși osteneli și din care totdauna o parte a consfințit-o.

Pentru faceri de bine; în teatrul acesta național, în care a deschis un dsosebit drum, literaturei rumânești; în inimile tinerimei și în gurile tutulor cari citesc scrierile lui. Nimeni din rumâni n-a cîntat patriotismul mai cu mare căldură și entuziasm, nimeni n-a suspinat dragostea cu mai multă tinerețe; nimeni nu s-a închinat cerului mai cu multă credință, și nimeni nu a blestemat și înfruntat iadul cu o mai mare mînie. El a fost amiratorul și idolatru al virtutei și biciul cel mai grozav al vițiului, patriot și cosmopolit totdeodată, cetățeanul cel mai înrîvnat și supusul cel mai credincios. O, bărbat fericite! Căci nu poci uni pana ta cu rîvna și recunoștința mea, ca să poci a te lăuda pe cit ești vrednic! Dar, tineri, voi îl cunoașteți; viața lui vă poate fi de pildă la cei care întru neavere vă osteniți a vă folosi din facerile de bine ale învățăturei. Pana lui povățuiește de model pe tot care voiește a seri această limbă, ce a ajuns atît de frumoasă în mîinile lui. Acest duh, trimis într-adins spre a deschide drumul literaturei noastre, și credincios împlinitor al datoriei sale, pășaște cu statornicie și fără abatere către preursirea sa. Mîndru de a răspunde prejudecăților ce nu-l ating, departe de orice trufie, afară de aceea de a face binele fără răsplată, și-a format fericirea în faptele sale și în conștiința sa. Care nu l-ați văzut mergeți și veți cunoaște pacea și liniștea sufletului său pe in veci a lui zîmbitoare față.

Și voi, care n-aveți încă îndrăzneală a publica scrierile voastre, care doriți a afla un prieten povățuitor al penii voastre, mergeți la dînsul și-l veți afla gata a jărtfi ceasuri întregi, și plin de bucurie a vă cenzura cu blîndețe, a vă povățui pe drumul simțului celui bun, a vă curați stilul, a vă împărtăși ideile sale cele sănătoase, a vă arăta metodul cel mai înlesnitor și a vă insufla dragostea virtutei și a bunei cuviinți. Mergeți la dînsul și în veci îl veți afla, ca să zic ca el:

Blînd, dulce, vesel, ș-aspru nu l-am văzut vrodată.

Vorbind pentru literatura noastră, cu toată vorba mi se înfățișază și autorul Primăverii Amorului, acel geniu, ca să zic așa, creator al limbei rumânești, acea mlădiță acelii familii stăpînă a aceștii limbi, și care în cele mai nenorocite epoce ale decadenții neamului nostru, in veci a avut fală de a se numi și a se arăta rumâni și a seri și a vorbi limba națională și a-i deschide un drum prin gramatica cea dinții, vrednic monument al duhului de care in veci a fost însuflată și s-a moștenit din generație in generație; și acest teatru, care astăzi se privește cu atîta mulțumire și trufie de toată rumânimea, este un rod tot al semințelor celor dintîi ce s-au aruncat de acest bărbat prin traducția bucăților sale: Regulu, Ermiona, Britanicu, Ceasul de seară și Grădinarul cel orb.

Cînd mă gîndesc la cariera cea plăcută a literilor acești doi bărbați îmi sînt necontenit înainte și pe aceștia vi-i aduc și vouă cîți vă înflăcărați de nobila arsură a scrie.

CEZAR BOLIAC

Dormi în răcoare

I

Dormi în răcoare,

P-amantul tău!

Dormi, dormi, visează

P-ăl de veghează

Ca să adoare

Idolul său.

Dormi, dormi,frumoasă,

Eu te iubesc.

Dormi, dormi, divină,

Luna e plină

Și amoroasă,

Eu te privesc.

II

Scoală, iubită,

Nu mai dormi!

Lasă-ți suflarea,

Lasă-ți cătarea

Întremijită

A mă privi.

Scoală, frumoasă!

Dă-mi un zîmbit.

Scoală, iubită!

Luna-i pălită;

Steaua focoasă

A răsărit.

Pe mal vîlvoare

Se prelungesc.

Apa-e senină;

Zefir suspină

Prin stuf fioare,

Luntrea zăresc.

Raza aprinsă

Pe lac cădea,

Ș-a mea blondină

O mînă lină

Ținea întinsă

În mîna mea.

Epistolă la colonelul I. Cîmpineanu

,,Tu règnes cependant! Tu règnes sur toute âme,

Dont ce siècle glacé n’a pas éteint la flamme.”[2]

VICTOR HUGO

Destul! omul a sa soartă trebuie a-și întîlni:

Cînd va vrea s-o ocolească mai turbată-l va izbi.

Num-acela este mare care știe a răbda,

Care știe cu mîndrie un răstimp a înfrunta:

Nu e nici o vijelie după care-un curcubeu

Să nu vie să vestească că trăiește Dumnezeu!

Astfel cerul hotărăște și trimite-n veci martiri,

Să se-arate în popoare care gem în chinuiri,

Să vestească mîntuirea, să zdrobească tron de fier:

Ei sunt pradă tiraniei; dar sunt toți plătiți în cer! –

Cînd toiagul tiraniei cade peste un erou,

Fama-i este avocatul și protector Dumnezeu.

Deși cade-n întreprinderi cel ce face-ntîiul pas,

Adevărul, Istoria în uitare nu îl las. –

Volontirul ce s-azvîrlă înainte el în foc,

Deși cade făr-a prinde biruinț-aci pe loc,

Însă gloria-i trăiește, el e-n veci învingător,

Îl onor etern urmașii ca-nainte mergător.

Dar se folosesc urmașii de ast rod al mîinii lor;

Ei au toată fericirea; gloria, acei ce mor.

Al lor nume, fără moarte, trăiesc chiar între vrăjmași,

Amicii-l rostesc cu fală și dușmanii sunt pizmași.

Toată cumpăna dreptății se ardică-n viitor;

Cîntărește-a noastre fapte fără de prigonitor.

Istoria-i nemurire, și într-însa cin’ s-a scri,

De pedeapsă sau răsplată nu se poate mîntui.

Ca și Tiții, și Tiberii tot d-o mînă sunt plătiți;

Unii glorii au eterne; alții sunt de toți huliți. –

Dar tu prea te-ai lăsat moale, prea îți rîzi de gîzii tăi;

Ei desprețul tău nu-l simte; cît îi lași, se fac mai răi.

Și chiar Crist va să se scape, cînd se vede-ntre păgîni:

Trebuie ca să te aperi cînd ești presurat de cîini.

Provedința, chiar ea însăși, nu te poate ajuta,

Daca n-ei mai da din mînă cînd noianul te-a-neca:

„Dintr-o inimă, curajul, zice marele Voltaire,

Face, sau un erou mare, sau un mare criminel”.

Cît de neagră-o faptă mare are puntul ei frumos,

Numai mediocritatea este lucru urîcios. –

Din osîndă la răsplată e adesea chiar un pas:

Cugetul e rea pedeapsă în aceia ce se las

Dintr-un drum ce poate duce la o țiuită ce-a avut;

Cît e calea mai spinoasă, atît prețul e avut.

Știu că Cromwellii se schimbă, – se-nșel bieții pămînteni,

Dar, tot timpul, știm prea bine, a produs și Cîmpineni.

Cînd să știi ce bine-mi pare că ești astăzi exilat

Ca prizonier al curții și-n Rusia defăimat,

Ca să poci fără rușine și de faț-a arăta

Pînă unde-a ta virtute mă silește-a te stima,

Tu, cu toată amicia, crez că te-ai fi îndoit,

Și ai crede cum că-n taină în veci răul ți-am voit;

Dar am martor conștiința și mă jur pe țara mea,

Că, de aș dori o soartă, este numai soarta ta.

P-un exil atît de nobil ș-astfel de nenorociri,

Chiar tiranilor l-e pizmă, afundați în fericiri.

Daca cugetul cu tine este blînd, este-mpăcat,

Daca conștiința-ți spune că tu rău nu ai urmat,

Las’ s-alerge calomnia! – tu ești vesel, liniștit;

Cînd în pace ești cu tine, pururea ești fericit.

Calomnia n-are arme, eco nu poate găsi,

Se întoarce,-și varsă fierea acolo d-unde ieși, –

Cînd viața ce pîraște este limpede c-a ta,

Cînd într-însa fapte bune le găsești făr-a căta.

Însă ținta-mi acum nu e ca să-ți fac panigiric,

Nici să-ți fac apologia, eu mă simț cît sunt de mic.

Aș voi să aflu numai acum ești mai sănătos?

Ast voiaj, la sănătate, datu-ți-a vre un folos?

Acel înger de femeie care tu ți l-ai găsit

în nenorociri, cu tine, este și el mulțumit?

Costandin seamănă tat-său? Poate-n temniți a trăi?

Sabia ce i-ai adus-o poate a o mînui?

Să-l înveți cît poți răbdarea; secolul ce l-a produs,

Vre un leagăn de mătase n-aș crede să-i fi adus.

L-ale tale interesuri, poate a te supăra

Dac-ai tăi sinceri prietini în exil te vor urma?

Spune-mi: Vrei să aibi cu tine vre un om ce te-a iubit

Vrei să viu și eu acolo? – hotăraște-mi deslușit.

La această întrebare voi să aflu ce gîndești:

Și, nerăspunzînd, voi crede că tu nu mă mai iubești.

Epistolă la D.K.A.K.

Μην έλεύθεραις ίδέαις,

ταΐς ώραίαις τό καρασί

τό κρασί καί ταΐς ώραίαις

ψάλλε λύρα μου χρυσΐ![1]

Π, ΣοΟιξος 29

Ei, prietene, ia spune-mi din voiaj ce ne-ai adus,

Au, în țară-ți tot același te-ai întors precum te-ai dus?

Ai adus vro mantelică, vro lornietă, vrun lornion?

Învățat-ai să-ți faci haine dup-al Franții frumos ton?

Franțuzește învățat-ai cîrlionți să-ți învîrtești

Și, a l’imbesil, crăvata mai cu gras[2] să potrivești?

Învățat-ai acea sticlă într-un ochi a o ținea,

A ochia frumos pe dame și-n caleașcă a ședea?

Învățat-ai de se cade de odată a intra

În salonul unde-i cercul, sau de trebuie-a câta

Alte uși mai indirecte, ș-aci, făr-a te simți

Adunarea, cu încetul, să te vază a zîmbi?

Învățat-ai de se cade sau de nu a saluta

La intrare, la ieșire, – pălăria a-ți fura?

Știi, intrînd la vre o damă, cînd mănuși va fi purtînd,

Cum să ceri ca o pisică, și abia din ochi rugind,

Mînușița să-și golească și apoi a-nainta

C-o strînsoare lin simțită frumos a i-o săruta?

Dar cînd vei vorbi cu dînsa, învățat-ai cum să stai,

Cum să joci prin geană ochii și ca ce miros să ai? –

Pieptul trebui scos afară, dosul dat mai înapoi,

Piciorul drept înainte și p-ăl stîng să-l încovoi,

Pălăria-n mîna stîngă, mîna dreaptă-ntr-un buton; –

Astea,crez, vor exersate pîn-a nu intra-n salon.

Ai băgat și tu de seamă, cînd cu dama vei mînca,

Cum s-o-ndopi pe tot minutul, asieta[3] a-i schimba,

Cum să-i torni și vin și apă spre a nu se osteni,

Și cu toată-mbucătura, s-o-ntrebi cum se mulțumi?

Cea de gintilom deviză știi acum a combina

Și pe viziera voastră cîte creste a săpa?

Știi ce însemnează: nouă, șeapte, șase, cinci și trei?

Știi cînd trebuie piezișe și cînd dreapte să le-nchei?

Dar coroana de dasupra, cînd va fi de prinț, cîți colți

O să aibă? Dar de ducă, de baroni, de conți, viconți?

Cu un cuvînt, spune-mi: tonul, heraldic-ai învățat

În această lungă cale pe pămînt civilizat?

Aș! dar ești tu om d-aceia? – Mie-mi pare că te-auz

Făcînd păsuri mari pîn casă, cînd pe gînduri, cînd confuz,

Să-mi spui c-are Englitera mașini, prăvili ș-ast venit;

Canaluri, drumuri curate și comerciul înflorit.

O să-mi spui c-au instituturi, școli și făbrici, n-au cenzuri,

Și că toți muncesc p-acolo, nu se plimbă în trăsuri;

O să-mi spui cum că în Franța iată ce s-a mai ivit,

Și că-n Camera d-acolo iată ce s-a mai vorbit.

Cum că sunt țăranii noștri asupriți și nenvățați

Și că nici că au să fie ocrotiți sau apărați.

Că subt aști arendași jidovi și sub otcîrmuitori

Gem, precum gemeau și servii subt toiege de tretori.

Și o să te-aprinzi cu-ncetul, să te-ntinzi la ast cuvînt,

Să rostești deșarte vorbe, să azvîrli cuvinte-n vînt;

C-ar fi adică mijloace și ei viața a-și vedea,

Neamul boieresc să scază, privilegiul a cădea;

S-avem legi și școli ca lumea, și teatru, și tipar,

Să-nceteze ș-astă boală de paharnic, de pitar.

Voi sunteți de vrajbă oameni, toți sunteți din Cîmpineni

Voi ați merita, grămadă, s-o porniți la Mărgineni.

Astea-s vorbe de un nobil? Ai tu sînge boieresc?

Tu, pare c-ai fi opincă: ești din neamu rumânesc!

Auzi că să aibă drepturi un mojic, un opincar,

Rumânoiul de la țară, muncitorul, – un plugar!

Mîine-i zice că se cade și în Cameră să-l bagi,

Și să șează cu boierii cînd vorbesc despre iobagi!

Tu, d-ai fi precum se cade, ca cocon și ca boier.

Era să aibi stare astăzi și poate și minister.

Fuși comandir în oștire; întîi avuși escadron

Și pă urmă, după asta, comandași batalion.

Și întîi, și mai la urmă, tu îmblai tot cu cuvînt

Să înveți pă soldat slujba: nici o coastă nu i-ai frînt,

Nu i-ai dezlipit ureche, n-ai scos ochi, de păr n-ai tras,

Nici măcar cu bobîrnace nu l-ai ciocănit în nas.

Un ostaș,cînd va să bată, nu dă douăzeci și cinci;

Strigă: Toți undr-ofițerii! dați pînă veți da pă brînci,

Soldatului mîncă-i hrana, leafa, nu-i da nici mondir;

Dă-i de muncă, dă-i bătaie, de ești zdravăn comandir,

Numai munca și bătaia ține-n frîu pă un soldat:

Cît îl ții flămînd și-n muncă, nu te temi de revoltat!

Fuși ispravnic la Brăila, la un port cel mai frumos;

Favorat și plătit bine, cu speranțe spre folos;

Dar, ș-aci tot îndărătnic: Tu vreai a administra

După cum rezonul cere, după conștiința ta.

Dă la dracu conștiința și te-apucă de cîștig!

Lasă-te de propagantă, lasă-te de cei ce strig.

Ce-aveai tu, daca țăranul, d-arendaș năpăstuit,

L-a-nșelat neguțătorul și ciocoiu l-a căznit;

Că nu mai are opincă, n-o să aibă ce mînca, –

Vino-ți, omule,-n simțire! Asta nu e treaba ta.

Nu-i aicea stăpînire? Nu sînt prăvili? nu e domn?

Nu e țara o grădină? Eu mă mir cum tu n-ai somn;

Culcă-te și dormi în pace subt acești frumoși tufani,

Lasă-ți pung-asta deschisă; căci acuma plouă bani,

Cum ploua cîrnați odată; starea-ți faci din lucru mic;

Astăzi e tot meșteșugul: să știi să nu faci nimic.

Ce-aveai tu s-oprești potvada, să nu lași pe negustori

Să mănînce săptămîna proștilor de muncitori,

Să strici vechile-obiceiuri, să pui a dă îndoit

Cîți au jefuit opinca? —Ești un om nesocotit.

Voi sînteți vrăjmași ai țării ș-ai neamului boieresc;

Vreți să mojiciți noblețea cinstită pă cal domnesc.

Voi v-ați pus să stricați lumea și să spuneți la țăran

Că e și el om în lume, dopotrivă cu un ban;

Voi și barbe vechi, lăsate prin timpi, epoci:., dar, să tac;

Căci aveți naturi ciudate; cele bune nu vă plac.

Ce-atîta nemulțumire! Ce huliți! Ce tot strigați!

N-ați avut chiverniseală? Nu sînteți înaintați?

Care alți,atît de tineri, ca voi au înaintat?

Ce voiți să fiți? Ia spuneți. – Nemulțumitor! ingrat!

Vreți să fiți tot cu cordonuri? Domni voiți să fiți aleși? –

Dar, să mai vorbim grecește că să nu fim înțeleși:

Ti! k’esi thelis na ghinis ofendis? o, ho! o, ho!

Alos tha ghini afendis, alos. To ksero ego.[4]

Dar, destul vorbii în pilde; să-i lăsăm la Dumnezeu;

O să schimb acuma tonul: ăsta nu e felu meu.

Tu erai profet odată: îmi spuneai c-aști montaniari,[5]

Cînd li se va scoate masca, o să văz că sunt mușari.[6]

Ce ciudată combinare! Se șopti că-n minister

O să fie o schimbare, și că pînă la vister

O să se împarță ranguri, și, iată-i, plecați în jos,

Toți se leapăd de opincă ca alți Petre de Cristos.

Mi-a pierit orice speranță, stricați suntem foarte rău

Nu-i Obștească Adunare de cînd nu e unchiul tău.

Publica părere încă pîn-acum nu s-a format;

Pilde nu sunt, tipar nu e, obiceiul e stricat, –

Ce speranță de-ndreptare putem oară aștepta?

Să privim la ruinare? Trebuie-a ne deștepta.

Să găsim și noi vro armă; sau, cel puțin, un azil.

Ce ne îngrozim atîta d-o gonire, d-un exil?

Ce e astă amuțire? Pînă cînd să lăudăm

Tot ceea ce nu ne place? Pînă cînd să ne-nșelăm?

Cel puțin, o faptă bună, să-ncetăm a defăima,

Să-ncetăm a-ntreba p-alții ce e bine-a lăuda,

Să-nvățăm a fi ai noștri, să-nvățăm a ne gîndi; –

O să pierdem, o să pierdem, pînă cînd vom izbîndi.

Să pășim și noi cu lumea; avem timpul ajutor.

Să știm, cel puțin, a zice: ăsta-i bun judecător,

Asta este bun ministru, ăsta-i bun de deputat,

Asta poate fi profesor, ș-ăstălalt un avocat.

Pînă cînd, tot din grămadă, o să tragem la noroc?

Pînă cînd, ca în băjenii, să n-aflăm al nostru loc?

Pînă cînd ce a fost tata să fiu și eu, neapărat?

Daca tata fu de treabă, și eu sunt un om stricat, –

Daca tata, din protivă, fu om rău și ticălos,

Și eu am capacitate, poci fi Țării de folos;

Numai pentru astă vină, că el n-a înaintat,

Trebuie ca eu din locu-mi să fiu astăzi depărtat?

Sau, daca al meu părinte, printr-un chip particular,

A putut să-nainteze subt un domn de la Fanar,

Oară, eu, care atuncea încă nu eram născut,

Am a lui îndemînare? Pentru toate sunt făcut?

Ce sunt aste ranguri multe care nu se mai sfîrșesc:

Conțipist, pitar ș-atîtea care mai nu le brodesc;

Văz că ies cîte o mie pă tot anu-n sărbători,

Și, de n-ei avea vre unu, nu poți nici să te însori.

E o boală lipicioasă ce s-a-ntins între români,

Mai rău și decît holera: face oamenii păgîni.

Să despoaie ziua-n uliți, părinții omor pe fii,

Ca să moștenească banii, – taxa unei serdării:

Un serdar, măcar la groapă, decît viață fără rang!

Să-i șoptești că-l faci paharnic și își pune muma-n ștreang.

Care oară e onoarea celor ce se poroclesc?

Nu mai știi nici cum îi cheamă; nu știi cum să iscălesc.

Aci-i zic pitar, paharnic, – mîine, agă sau clucer;

Ieri știai că-i zic postelnic și acum îi zic vister.

Nu mai spui d-al nostru Apolon ce striga: „Sunt în zadar!

Slăbiciuni sunt aste ranguri!” și acuma e pitar.

Nu-ți vorbesc d-atîți profesori ce virtutea tîlcuiesc,

Și apoi declar, din suflet, fără rang că nu slujesc.

Ce mă pune în mirare este numai un bărbat

Care-l știu că este tare, nu e nicidecum stricat,

Care-avu și cutezarea a trimite înapoi

Rangul ce îi oferiră, făr-a-l cere c-alți ciocoi,

Ce declară simtimente și virtuți de un Caton

Și s-arată,întru toate, democrat d-ai lui Platon, –

Se-mbătă și el dodată de ast otrăvit nectar

Al tiranilor? Ce dracu! – văz că și el [e] serdar.

Ce sunt aste lungi cordonuri? Aste cruci plîntate-n piept?

Toți sunt oară de vînzare? – n-aș voi să fiu nedrept –

Ei de sine își pun cruce, sau de alții-s la mezat?

Sau, spre a li se ști prețul, de stăpîni s-au, înfierat?

Pentru că văz osebire; nu sunt toate tot un fel:

Una mică, alta mare, ș-altele nici într-un fel, –

Cu coroni, încolțorate. – Aș dori acum să știu,

Ăștia ce atît le poartă, ce-nsemnează crucea știu?

Stiu ei pentru ce o poartă? știu ei cît o pîngăresc?

Știu ce mare este crucea și cum o nimicnicesc?

Știu că cel ce poartă crucea e apostol, mucenic,

Cavaler al Libertății? – Mai stați, oameni de nimic!

Odată, era și crucea simbol sfînt, simbol frumos;

Dar acuma, cine-o poartă, este Iuda lui Cristos.

Cine ia acuma crucea? Cel ce știe sugruma;

Sau acel ce-n cîmpul vrajbii mai mulți oameni va trăda.

Dar acei ce primesc semne de pe la mai mulți tirani,

Care, pentru și-n protivă sunt la cei dinții tîlhari,

Ăstora ce-am zice oară? – De vînzare, sau vînduți?

Și, la care dintre dînșii? Unuia, sau la mai mulți?

Cată orice stat să aibă un mijloc a răsplăti

Și, din contra, iar să aibă altele a pedepsi;

Însă trebuie gîndire spre a nu se profana

Nici pedeapsa, nici răsplata; trebuie a combina

Ca și una și ceilaltă să poată contribui

Oarecum ca să mai dreagă pe acel ce le-a primi.

Orice premiu de răsplată e căzut, e profanat

Cînd s-a dat acelor oameni care nu l-a meritat.

Idealul într-un premiu în veci prețurile-a dat:

Dafinii sunt buruiane cînd nu știi cin’ i-a purtat.

Se cuvine și pedeapsa tot așa a cumpăni,

Ca să fie cît și vina; trebuie a gîndi

Ca pedeapsa să servească oarăcum a corija,

A mai îndrepta morala, nu a o mai degrada.

În aceste argumente două neamuri izbutesc:

America pedepsește și inglizii răsplătesc,

Însă nici un stat c-al nostru n-a știut a se gîndi

Cum să-și strice el poporul. – Oară nu ne vom trezi!

Cel ce a furat găina e tot astfel pedepsit

Ca și cel ce tîlhărește toată viața nelipsit.

Cei ce-au jupuit poporul sunt tot astfel răsplătiți

Ca și cei ce-au servit țării ș-au știut a fi iubiți.

Sau, mai bine, chiar din contra, cei onești sunt exilați,

Și tîlharii-n capul țării onorați și lăudați.

Cînd ating această coardă, să mă crezi, mă revoltez

Și cînd văz c-așa-o să meargă, simț că mă înfiorez,

înțeleg c-ar fi mai bine să fiu ceva mai sceptic,

Să mă îndoiesc de toate și să nu mai văz nimic.

Un: știu și eu! sau: ce-mi pasă! să fie tot ce răspunz

La oricare întrebare, pentru orișice abuz,

Să mă-nchiz în vre o casă, și, pe gînduri rătăcind,

Să stau c-un poet în mînă, cînd dormind și cînd citind:

Pe-o hîrtie poleită fapte mari să născocesc,

Să scriu imnuri, dedicații la cei ce ne stăpînesc.

Să fac o apologie, să scriu un panigiric

Acestor pitici gigantici și l-alți oameni de nimic.

Dar ce faci cînd ăi un dimon care vine a-ți striga

Că prin rău se scoate răul, că nu trebuie-a arăta

Vițiul nici în părinte, c-ai nevoie să gonești

De aproape criminalul, ești silit ca să izbești

Pă tîlhar d-a drept în față; cum că, pentru un boier

Nu e altă îndreptare decît un Robespierre?

Viu să mă deschiz la tine; – poate că e un blestem!

O Idee ce mă roade, și, aceea ce mă tem,

Este frica cum că-n. Viață-mi n-o să văz a-și răzbuna

Aste trupe dezarmate! N-o să văz a se-nchina

Capetele pîngărite la opinci de muncitor;

N-o să văz săteanul nostru a-și fi el legiuitor!

Credința mea îmi spune că ast timp ne va veni;

Dar, pînă atuncea, oară, voi putea și eu trăi?

Nu cumva va fi târzie ca Mesia[7] ce-așteptăm?

Nu cumva ne minte răul, ca să facă să-l răbdăm? –

Fie, căci pînă atuncea misia mi-o împlinesc:

Pînă cînd n-oi lua fierul, pana mea nu-mi părăsesc.

Eram răpit atuncea

I

Eram răpit atuncea cînd te-am văzut a plînge,

Și cerul, pietatea, priveam cum se resfrînge

În lacrimile tale.

Ferice, am zis, e bardul, cînd sunete găsește

A combina acorduri ce-n inimi prelungește

Preludurile sale!

Căci, crede, viitorul și trîmbița veciii,

Ce-mbată încă-n viață pe fiii armoniii,

Eu rece le privesc.

Dar a simți gîndirea-mi p-o frunte de fecioară

Că trece cu-orice notă, că harpa-mi o-nfioară

E tot care doresc.

Oh! Să-mi privesc ideea în ea cum se resfrînge,

Că spiritu-i o simte, cum inima-i se strînge

O lacrimă a stoarce;

Cum buza ei se mișcă vrînd a-neca suspinul,

Cum lacrima în ochii-i întunecă seninul,

Spre cer cînd îl întoarce;

Și a simți că simte, și a vedea că vede

Icoana dureroasă ce bardul întrevede

Cînd este inspirat;

Să simț în extaz gîndu-i, s-o simț că contîmplează

Nuanța cea mai mică cînd coarda mea turbează,

Hulind vre un păcat:

Să văz înflorind roza pe crinii fecioriei,

Ca cerul cînd s-aprinde de focul veciniciei

Ce-apune în departe;

Tuleiele pe față-i simțirea cum învie:

Precum p-un lac zefirii înfiorați adie

Și-n mii de unzi împarte;

Să știu că al meu nume, bătut de răutate,

Trăiește-n suvenirea-i ca în eternitate,

Ca-ntr-un azil ceresc;

Să știu că a mea harpă în inimă-i răsună,

Dorința-mi și suspinul se urcă împreună,

Ca-n sînul îngeresc;

Și-n lacrimă-i durerea-mi încet să se privească,

Ca-ntr-o fîntînă sălcii și bolta cea cerească;

Ca într-o mare norii;

Ca dînsa în oglindă; ca lebăda în apă;

Ca-n unda unei gîrle un mal care se sapă;

Ca-n ochii ei amorii; –

Atunci, atunci eu aflu și Cer și Vecinicie;

Atunci mă fură vise pe dulce armonie;

Atunci sunt încîntat;

Atuncea al meu suflet se-nalță în tăcere;

Atuncea a mea coardă din nou mai ia putere;

Atunci sunt strămutat!...

II

Dar te-am văzut a plînge și-n altă întîmplare,

Dar am văzut că fața-ți își face silă mare

Să poată a zîmbi, –

Ca zori în zile rele de tomni întunecoase;

Ca raza unui soare prin ploi vijelioase

Ce stau a ne izbi.

Și am privit pe chipu-ți ascunsa ta durere

Și mă miram d-atîta tărie și putere,

D-atîtea înfruntări:

Precum privesc botanici o plantă care crește

Cu mii insecte-ntr-însa, și nu se ofilește,

Stă mîndră-n apăsări.

Am admirat natura în oricare-ți mișcare:

Deschis am privit cerul în oricare-ți cătare.

În tot suspinul tău.

Mă adînceam în gînduri: De ce oari bunătatea

E pradă răutății! De ce oari pietatea

E pradă celui rău!

De ce oari frumusețea e pradă lașităței!

De ce oară dreptatea e pradă nedreptăței!

Cine-mi va da cuvînt?

De ce iubirea focu-i tot în dureri resfrînge!

De ce simțirea geme! De ce un înger plînge

Aicea pe pămînt!...

Ș-am așteptat pe gînduri, doar mi s-a da cuvîntul

Urla în vas vaporul! Sufla în pînze vîntul,

Și Dunărea curgea!...

Așa se fierbe omul în gînduri pieritoare;

Așa ne-a purta soarta pe vremea trecătoare

Cît lumea va ținea!

Ermitul

Ce geniu te împinse, om trist, nenorocit,

S-ajungi în astă stîncă unde cocoș nu cîntă,

Și cinele nu latră, și iarna își împlântă

Eterna-i locuință, și vara n-a răzbit?

Fugeai tu oari de lume, sau d-un dușman al tău?

Fugeai de tine însuți, fugeai de nedreptate,

Cătai să afli pacea și sînta libertate

Pe unde încă omul n-a-mpins veninul său?

Cu șoimii și cu vulturi ai vrut a locui?

Cu vîntul care geme, cu fiara ce mugește,

Cu fagi de cînd pămîntul, granit ce nu rodește.

Ți s-a părut mai lesne că poți a viețui?

Mîhnit ai fost, bătrîne, aci cînd te-ai oprit!

Sălbateca natură și stîncă scorboroasă,

Și peșterea ce urlă, și rîpa cea noptoasă

Au dat ecou mai blînd la sufletu-ți rănit,

Decît acele fețe de tot fără amor,

Decît acele inimi răcite în păcate,

Și sufletele-acelea, de patimi fericate,

Ce nu le-ating nimica, nimic nu le mai dor.

În peșterea-ți cea rece pămîntul s-a-ncheiat.

De doi bușteni e ușa de care e închisă,

Și patu-ți, așternutul, e un frunzar de tisă

Mai verde decît vara de car-ești depărtat.

O biblie ș-o cruce e-avutu-ți simbolic:

E Legea și credința. Din bolta cea negrită

Și verde d-umezeală, în vreme cumpănită,

Lovește-o picătură p-un lesped granitic.

E poate din izvorul ce trase Moisi;

E poate picătura ce-n boală-ți te adapă;

Te-adapă cînd e vifor și nu-ți poți căta apă;

Cînd cotropesc troienii și nu mai poți ieși.

E chiar un cronometru secund-a despărți;

Și cade, trist, ca lacrimi din pleopele sclaviei,

Ca orele fatale din mîna veciniciei

Ce omul le privește, dar nu le poate-opri.

D-aci tu poți mai lesne s-asculți pe Domnul tău.

Și acvila, ce-ațintă lumina cea cerească,

Va vîrfuri ce-ating cerul, va munți să locuiască;

Cîmpia-i prea departe de Creatorul său,

Și omu-al cărui cuget trăiește numa-n cer,

Ce fuge de mulțime, cînd încă o iubește,

Și oamenii cu cerul a îi uni voiește,

Își cată un Sinae la sîntu-i minister.

Și Crist se roagă-n munte la Tatăl-Creator.

Profetul află-n munte ce trebui să vestească,

Ce trebuie să crează și ce să nimicească;

Mîntuitorul lumii s-arată în Tabor.

Eu mă unesc cu tine: îmi place să privesc

Aceste vîrfuri albe, mai nalte decît norii,

Pe care schinteiază cîte odată sorii,

Ce din cîmpie-afundă deloc nu se zăresc!

Îmi place s-ascult rîul mugind într-un abis;

Îmi place-a privi brazii în formi de piramide,

Moliftul și cu tisa, ce malurile-nchide,

Ca tari cetăți în aer, spre cer numai deschis!

Îmi place s-ascult vîntul tunînd din mal în mal,

Îmi place să văz capra sărind din piatră-n piatră,

Îmi place s-aprinz zeada[1] pe o întinsă vatră

Și cerbul p-o sprînceană să-l văz fără rival.

Să stau la obîrșia gîrliții de cristal,

Mai rece decît gheața, și-n unda-i cea măruntă,

Să văz suind un păstrov și lostrița căruntă,

Mai iuți decît săgeata, pe piatra de metal.

S-ascult la paseri triste ce noaptea se deștept;

S-ascult tempeste[2] negre departe-ntărîtate,

Și prăvălind copacii, torente-nfuriate,

Și văile să urle de un potop ce-aștept.

Și trăsnete în cremeni izbind neîncetat

Să împle tot eterul de aburi de pucioasă,

Să surpe în prăpăstii o stîncă scorboroasă,

Să zbiere pe ea ursul de groază spăimîntat.

Și liniștit în mine, cînd preajma văz turbînd;

Mai liniștit, mai pacinic decît într-o cetate,

În care mii de condici și clase separate

Îmi spun că este pace, cînd tot eu văz gemînd.

Îmi place să-mi las gîndul să zboare neoprit,

Ca acvila măreață cînd stă o vijelie,

Ce-și ia-n eter avîntul, cătînd cu bucurie

în strălucitul soare din cerul limpezit.

Îmi place să-mi las gîndul să zboare nencetat,

Să zboare peste lume, s-absoarbă-n veci în sine

O faptă rea sau bună, s-o tragă toată-n mine,

Ca soarele bînd roua ce noaptea a vărsat.

Îmi place s-afund gîndu-n al timpului noian,

Al vremilor trecute, al celor ce-or să vie,

Și-n ele să renască ca într-o mare vie,

Cum spun că renasc vulturi în ape din Iordan.

Eu aș dori cu tine aci să viețuiesc,

Să-mpărtășesc cu tine și gîndul și vorbirea, –

Ast dar cu care cerul dotează omenirea,

Și care anticriștii pe buze ni-l zdrobesc.

Dar nu te văz, bătrîne! Tu poate c-ai pierit

Sub gheara vrunei fiare, cătînd cu ea-mpreună

Vro rădăcină moale, vro coaj-oricum mai bună

Ca să-ți rechemi puterea ce te-a fi părăsit.

Sau poate c-a fost timpul să vezi pe Dumnezeu

În față, căci eu aflu ca iarna că albiseși,

Și tremurai ca frunza, la schit cînd te iviseși,

Ca să-ți mai ceri tămîie; – ca moartea-erai de greu.

Oricum, ermit ferice, de încă ești p-aci,

Eu strig și-ți doresc pace; iar d-ai ajuns cu bine

În corul cel de îngeri, mă trage și pe mine,

Mă trage, căci e timpul a nu mă mai munci.

Fata de boier și fata de țigan

,,Comme elle est belle au soir! aux rayons de la lune

Peignant sur son col blanc sa chevelure brune;

Sous la tresse d’ébène on dirait, à la voir,

Une jeune guerrière avec un casque noir!”

ALFRED DE MUSSET

I

Vedeți colo p-o piatră, în dos-unui oltar,[2]

O fată-ngenucheată cu mîini prea rugătoare,

Cu fruntea către ceruri, cu fiarele-n picioare,

Tremurîndu-i buza și plîngînd amar.

Vedeți cît e de slabă și cît e de frumoasă!

Ce galbenă albeață, și talia ei trasă

Poți s-o coprinzi în mîini!

Vedeți cea buclă neagră pe sîn cum îi undează î

Vedeți ce geană creață și cum se-mpreunează

Cu-a ei sprincene lini!

Vedeți ce ochi vii, negri, și focul ce-au în ei!

Vedeți ce gură mică și ce trăsuri plăcute,

Ce veștede s-arată! Pare c-ar fi trecute;

Cine-ar putea spune care e vîrsta ei?

Vedeți cum stă din geană-i o lacrimă să pice!

Auzi!... abia s-aude cuvintele ce zice;

Oh! stați s-o ascultăm!

„De ce nu asculți, Doamne, și la a mea durere?

De ce nouă, țiganii, nu dai tu mîngîiere

Cînd ție ne rugăm?

Nu suntem și noi oameni ca ceilalți ce-ai făcut?

Nu suntem și noi oare făptura mîinii tale?

De ce ne zice, crudul, ființe ale sale,

Spune că noi suntem lucruri de vîndut!

Ce-oi fi greșit eu, Doamne, de sunt acum în fiare?

Căci am iubit o dată, au drept să mă omoare?

Dar ei de ce iubesc?

De nu-mi este iertată iubirea, – ce mi-ai dat-o?

De vatămă simțirea-mi, – de ce nu mi-ai luat-o?

Ce-i lași de mă muncesc?

Cînd aști stăpîni la care ai vrut a ne-arunca

Intră-n lăcașu-ți, Doamne, ca ție să se-nchine,

Le-aduci tu oare-aminte că asta nu e bine?

Chinul ce ne face, nu e voia ta?

Ce! pentru noi, țiganii, tu n-ai făcut nimica?

In loc s-avem speranța, noi n-avem decît frica?

În loc a ne iubi,

Ne osîndești, stăpîne, ca să trăim în ură?

Așa ți-e-voia, Doamne? E dreapt-astă măsură

La alții a robi?

Și cum am putea, Doamne, noi legea-ți să ținem

Iubirea și speranța, și milă, rugi, credința,

Ne sunt oprite toate! Ne iei și chiar voința!

Poți da îndatorire cînd drepturi nu avem?”

Ofta și vărsa lacrimi, săraca biată fată!

Grăbea să meargă iute cînd o chema s-o bată,

Dar n-avea nici un spor;

Căci fiarele-i sunt scurte, nu putea să alerge!

Oh, ascultați, sărmana! O ceartă! cere verge!

O bat de o omor.

II

Fetițe norocite ce soarta vă zîmbește

De cînd erați în leagăn; pre care vă iubește

Aceia ce iubiți!

Rugați părinții voștri, rugați-i să nu bată,

Să nu muncească astfel pre sărăcuța fată

De tați nenorociți!

Ea e de vîrsta voastră, – ca voi de frumușică, –

I-e drag și ei pe lume! Și nimului nu strică

Cînd va a întîlni p-acela ce-o iubește!

Ea nu știe să-i scrie,

Să-i însemneze ora pe cînd poate să vie, –

Îl va cînd va veni.

Căci nici el nu e liber cînd a voi s-o vază;

Cu mare grijă vine, cu frică și cu pază;

E rob ș-are stăpîn.

De n-a ieși la dînsul atuncea cînd o vede.

El tare se mînie, și nicidecum n-o crede

C-are stăpîn păgîn.

Ea nu are saloane, ea nu are mijloace,

Teatruri, să s-arate aceluia ce-o place,

Concerturi și plimbări.

Să iasă pînă-n poartă i-e toată fericirea;

Să n-o vază stăpînii i-e toată norocirea,

Cînd ia îmbrățișări.

III

Voi, cînd sunteți acasă, ieșiți într-un balcon,

Ș-alene, fără grijă, cocheta ne-ngrijire

Vă-ngroapă p-un fotoliu în dulcea-vă răpire,

Învîrtind pe deget un aurit lornion;

Simțiți anima voastră din ce în ce a bate

La zgomot-unei droșce, unui galop departe

Ce-auzu-vă-l ghicesc.

Pe nesimțite, mîndre, priviți pe om și calul

Ce spumegă și țipă să stea în loc rivalul

Cu calu-i englezesc.

Atunci, punînd lornionul, spre ei îl ațintați,

Băgați de seamă bine să nu fiți înșelate

L-alegerea ce face o inimă ce bate,

Spune trebuința să vă-nduplecați.

Întocmai ca monarhul cînd merge-n bătălie

Și-și vede căpitanii, ce stau cu bucurie

Comanda a primi,

Și se gîndește bine să nu se amăgească

Cu-alegerea ce face, ș-apoi să se căiască

Cînd timp nu va mai fi.

O! cîtă mulțumire aveți cînd vă priviți

Încongiurate-n cercuri de juni pe care-aprindeți

Ce vie bucurie, pe taină cînd le prindeți

Ocheada sau suspinul – și îi vedeți uimiți

Cînd la clavir vă puneți rugate de mulțimea

Ce încîntați c-un zîmbet; cînd toată tinerimea

Stă mut-a asculta;

Cînd degitele voastre, lungi, albe, subțirele,

Aleargă pe octave dînd forțe tari și grele,

Și-ncep a detuna;

Cînd cearcănul sub buza de un mărgean în foc

Mărgăritaru-și lasă pe sînu-vă să curgă;

Cînd pieptul vostru saltă cu glasul ce se urcă;

Ochii-azvîrl schinteie ce prin lustruri joc.

Cînd îndrăznețul ager, ce ochii vă-ntîlnește,

Își lasă semicercul și vine, se lipește

La spate, așteptînd

Cînd să întoarcă foaia, – atunci se adîncează

Prin sînu-vă ocheada-i, – atunci, el înviază, –

Voi vă pierdeți cîntînd.

Dar însă osebire e mare între voi

Și-ntre țiganca voastră; – ea stă și se pitește

Cînd va voi să vază pe cel ce o dorește; –

Se văd, și ei îndată s-ascund amîndoi.

Ei nu au vreme multă ca să se tot gîndească:

L-e jale și l-e milă ca să se tot privească,

Și-ascund chinul, se-nșel.

E plină de vii rane, e slabă, trențeroasă,

Și moare de rușine, cu toate că-i frumoasă

Ș-iubită mult de el.

Se strîng în brațe numai oftînd, plîngînd amar,

Unind a lor suspinuri, unind ale lor flăcări,

Plîngînd a lor junie, sorbind ale lor lacrimi,

Blestemînd robia fără de hotar.

Și cît le e de scurtă chiar astă mulțumire!

Ce scump este plătită! Amară chinuire,

Sărmanii, îi aștept!

Ce trist e-al lor adio! se despărțesc cu groază;

Nu știu ce-o să se-ntîmple, de pot să se mai vază;

Căci nu au nici un drept.

IV

Priviți la țigăncușa ce-acum întîi iubește!

Grăbiți a-i lua partea cînd crudul o muncește, –

Scăpați-o din bătăi!

Ea s-o ruga la ceruri viața să vă-ndulcească,

Să vă iubească lumea, și ca să vă păzească

Să n-aveți bărbați răi!

Gîndiți cîte o dată, cînd intr-astă copilă

În camerile voastre, pe taină sau de milă,

Pe alte slugi rugind,

Și vede-atîtea lucruri la care se uimește;

La ce pot să servească ea nici că bănuiește;

Le-admiră-n ea tăcînd.

Cînd vine înaintea unei psyché[3] a voastre

Și-și vede goliciunea în niște trențe proaste,

Ce-abia se țin de ea,

Începe de-și ia seama; se uită, se privește,

Și nu vede motivul ce o deosibește

D-acela ce-o bătea.

Privește bine chipu-i: ochi,frunte, mînă, gură,

Picior, piept,brațe, mijloc și oricare trăsură

Făcută-a da plăceri;

Dar însă toate astea într-o complită stare:

Zdrobite rău de bice și roase-adînc de fiare,

Pîrlite de dureri!

Și își închipuiește cît i-ar veni de bine

În lucia mătase, în blondurile[4] fine

Și într-o catifea...

Da-n visul ăsta dulce, un crud slugoi, obraznic,

O îmbrîncește-afară. – Oh! ce blestem greu, groaznic

Se revoltează-n ea!

Cînd se combină-n minte-i a ei cumplită stare

Și fericirea voastră; cînd va ca să compare

Ast trai ce v-osibesc;

Cînd nu se domirește, ca ce să fie oară

De se muncește astfel, ce vină o omoară,

De ce o chinuiesc, –

Oh! Vorba care trece prin limba minței sale

Înfiorează cerul! Ar strămuta în jale

Și însuși pe Satan!

Popoarele acelea ce-au suferit robie

S-au, șters din foaia vieții: a cerului mînie

Zdrobește pe tiran.

V

Feriți-vă, fetițe, ca doar de-ți scăpa voi

De grelele blesteme astor nenorocite

Ființe asuprite ș-atît de chinuite,

Împrotiv-acelui ce trăiește-n noi!

Vai de legiuitorul ce le nimicnicește!

Vai de nenorocitul care le chinuiește

Cu dreptul de stăpîn!

Cristos Mântuitorul, cum spune-a noastră lege,

Cînd va veni al doilea, oari cum își va alege

Creștinul din păgîn?

El, drage, poruncește ca noi să fim toți frați;

El a adus iubire, blîndețe, caritate,

Credința-n răsplătire și dulce libertate,

Care le-o hrăpește acești nerușinați!

Fiara apucă prada și-ndat-o și sfîșie;

Creștinul, cînd ia robul, măsoar-a lui mînie:

'L omoară-ncet, încet.

Adună instrumenturi găsite în turbare,

I le aplică rece, dar nu va să-l omoare:

Va a-l privi schelet!

Gîndiți la copilița ce răii chinuiesc,

Ce n-a gustat, sărmana, plăcerile vieții; –

Se trece în robie, și floarea tinereții

Sub bicele de scorpii aști cruzi ce veștejesc

Gîndiți la ea, săraca! Gîndiți că este smulsă

Din brațul unei mume, spre-a fi etern expusă

S-o bată cine-o vrea!

Prin curtea-vă de grajduri, în pulbere, să zacă

Fără părinți sau rude. – Flămîndă, n-o îmbracă,

Nu I-e milă de ea.

Ea nu are speranță a se căsători;

Să aibă soț odată, să fie și ea mumă! –

Nu, fetițe, nu rîdeți; nu vi să pară glumă

Soarta-i ce n-o iartă pînă va muri!

Ș-atunci cînd interesul va s-o căsătorească,

Ea știe că durerea-i mai mult înc-o să crească;

Atuncea va simți

Ș-a soțului robie, ș-a fiilor ce-or naște:

O! cît plînge țiganca cînd vede că pășaște

Copilul ce hrăni!

Pe ea o fac să creadă că este de alt soi;

Să nu spere nimica, nimic pe astă lume;

Etern să se roșească de ea, de al său nume;

Bînd a sale lacrimi, goală în gunoi.

De-i este frig sau foame, ei o încarc de fiare,

Îi dau fărîmi de pîne călcate în picioare

D-al slugilor rîndaș! –

Oh, Doamne!

Fă stăpînii, fă-i, fă-i să se gîndească

Că ei sunt frați cu robii! și c-or să se unească în sîntul tău locaș!

Holera ciocoilor

Cu cît mergem înainte,

Libertatea-naintează,

Dă holera în ciocoi;

Tot îngînă la cuvinte,

A cîrti nu mai cutează –

Rînjesc cînd ne văd pe noi.

„Ioite Poarta, Austria,

Ioite consuli, diplomații,

Slugi în care credeți voi,

Că salută România,

Ne învit să fim ca frații,

Iubiți, una între noi.”

„Să fiți tot în capul țării,

Să fiți tot în slujbe bune,

Toate fie pentru voi.

Fiți voi boldul-naintării.

Legile a fi mai bune,

Num-atîta cerem noi.”

„Să trăiască România!

Să trăiască libertatea!

Nu mai sunt de azi ciocoi.”

„Să... trăiască... la pustia!

Hî... cîhî... egalitatea...

Ce ziseși c-o să fim noi?”

„Zi colea, cu voie plină:

Să trăiască România!

Nu e noi și nu e voi.”

„Mă cam cearc-o holerină...

Am o colică, pustia!

Ce ziseși c-o să fim noi?”

„Știm ce-ți trebuie, cocoane,

Și de tuse și holeră

Și de cîte aveți voi:

Sau la cochii-vechi[1] otgoane,

Sau, măcar vreo zaveră,

Asta-i leac pentru ciocoi.”

Idealul și pozitivul

I

Cînd primăvara vine pe cer și pe cîmpie,

Cînd aerul se împle de dulce armonie,

Cînd crîngul și gîrlița șoptesc într-un deșert,

Poetul atunci iese pe coasta ce răsună

Și inima-i, ca harpă, sloboade-un împreună

La marele concert.

Cotește rîndurica, se-nalță-n viersuri nouă,

Alunecă pe iarba ce scînteie de rouă

Și ageră se-ntoarce, se pierde leșinînd.

Se gudur porumbeii, se-mbucă turturica,

Aleargă mielușeaua, zîmbește floricica,

Sticleți și filomile se sparg pe crăci cîntînd.

Acestea văd poeții cînd soarele răsare;

Cînd soarele de prier cu dulcea sa vîlvoare

Îl cheamă să-l salute pe creasta unei văi;

P-atunci, pe cînd bogatul s-adoarmă abia poate, –

Și-n somn, numai zăstîmpuri!— Ce visuri speriate

De griji și oameni răi!

Cînd soarele-n domenuri de raze luminate

Se-ntoarce ca eroul din lupte depărtate

Și-mprăștie căldură și viață și amor,

Cînd brazde muncitorul, în trîmbe înnegrite,

Întinde în departe pe maluri însmăltite,

Precum artiști dau umbre la peisajul lor;

Cînd ies pe bătăture, pe prispele lipite,

Grămezi, grămezi copiii cu plete aurite,

Cu grase piciorușe, cu ochii scînteind;

Și mumele lor tineri, cu furcile în brîuri,

Privesc la pînze-ntinse pe margine de rîuri

Spuind și povestind;

Cînd soarele apune pe văi și pe colnice;

Cînd satul tot se împle de vaci și de junice;

Cînd sare vițelușii și ugerul e plin;

Cînd rumene copile, flăcăii numai zale

Își râd cu dinți de lapte, se trag de mîini din cale,

Își spun cîte o glumă, își iau un măr din sin; –

Atunci, atunci poetul natura contemplează.

Se miră și se-ncîntă, și crede, adorează

Cu pruncul și cu firea pe Tatăl Creator.

Bogatul îns-atuncea pogoanele măsoară,

Tot numără clăcașii ce-l văd și se-nfioară,

Gîndind la dijma lor.

De este vrun lac pacinic, de este vro pădure

Bătrină ca pămîntul, ce n-a văzut secure;

De este vro livede de flori și de miros,

În care saltă iepuri și presuri ciripește,

Și prepelița paște, cîrsteiul șerpuiește

Ș-insecte purpurate plec spicul undoios, –

Poetul le privește cu-o sfîntă bucurie,

În orișice nuanță citește-o poezie,

Se lasă p-o visare, explică un. Mister. –

În vreme ce bogatul, străin l-astă plăcere,

Se uită cu ochi rece și calculă-n tăcere

În inima-i de fier:

Cît dă, în ierne grele, ast lac ce-a să sleiască,

Pădurea ce-a să taie, livezi,ce-a să cosească.

Și camăta ce-aduce cu sumele pe ani?

Sărac este bogatul cînd astfel calculează!

Bogat este poetul cînd firea adorează!

Sărac este bogatul cu sacii lui de bani!

II

De e cîte-o frumoasă ce scînteie privirea-i,

Ce-ncîntă frumusețea-i, ce fermecă zîmbirea-i

Ș-al căror sîn se saltă d-o flacără d-amor;

D-al căror organ dulce poetul se-nfioară,

Bogatul le privește, se uită, le măsoară,

Și spune, dintr-o vorbă, cît face-amorul lor.

De e un bun prieten ce-n dulcea sa iubire

Își uită interesul l-a altui fericire;

Sau țară unde omul lumina a văzut;

Sau sclav ce duce viața sub bici, sub tiranie;

Sau gîrbov care zace în lungă agonie;

Vădane ce pierd bunul ș-un reazim ce-au avut, –

Poetul l-astea toate pătruns de grea mișcare,

În palpit crud sloboade o lungă suspinare

Și cerul cu-al său suflet șoptesc un sfînt mister,

Căci țara lui pe dînsul la suflet îl atinge;

Căci lacrămi de sclavie cuțite-n el împinge;

Căci gîrbov, orb, fămeie din gîndul său nu pier.

Bogatul însă spune și țara lui cît face,

Și sclavul cîți bani taie. –

Lui gîrbov, orb, nu-i place

Cînd astfel cred bogații, sunt însuși chiar satani.

Eu plîng bogatul care în bani tot prețuiește!

Ferice e poetul ce plînge și iubește!

Nemernic e bogatul cu sacii lui de bani!

III

De este templu-n care trufaș-arhitectură

Se urcă pe coloane d-adîncă săpătură,

Se-ntinde pe sub boite ce timpul a lustrat,

Și unde-nscrie ruga antica-i maiestate;

Și plînsul și tămîia, adînca pietate

Locașul și-a-nsemnat;

Aicea unde-artiștii, peneluri înzeite,

Cobor Dumnezeirea pe lemne vechi sfințite

Și dau icoanei graiul din placa lor ieșind;

Aici unde se-nalță măreața poezie

Din mii de guri vergine pe dulce melodie

Ș-eco o poartă iară pe marmuri reci șoptind,

Poetul se strămută! îi rîde serafimii,

Străluce zeitatea, amerinț herovimii

Și capul său s-aprinde d-un foc dumnezeiesc! –

Bogații își pun ochii pe candeli aurite,

P-o cruce numai pietre, icoane-mpodobite,

Ș-un preț le hotărăsc.

Cînd sună în iteatruri orchestre zgomotate,

Și-n loji, ovale șiruri, prin lustruri luminate,

Se-mplînt pe albe sînuri zambile, amarant,

Cînd tremură în spasmuri arcușul pe vioară;

Cînd flaotul sloboade suspinuri ce-nfioară;

Cînd trîmbița vibrează; fanfarele ne salt;

Cînd răpide semnalul oprește armonia,

Perdeaua se ardică și vine istoria,

Și veacuri mai uitate le-ntoarce înapoi;

Cînd scena unei crime, virtuți încet ne fură,

Ne-amestecă cu-Edipii, cu Bruții ce conjură

Și ei renasc în noi, –

Ah! Arta pe poetul ca farmec îl învinge!

Cu Bruții el turbează, cu Iocasta plînge,

Și inima-i se împle de rane, de balsami; –

Bogatul, însă, prețul intrării socotește.

Este poetul cînd arta îl uimește!

Sărac este bogatul cu sacii lui de bani!

Impromptu

Precum, la o numire, o umbră trecătoare

În ochiul fantaziei s-arată, licurează,

Și gîndul de pe dînsa aleargă un minut,

Eu crez că aste rînduri, ce scriu în strămutare,

Rostite d-al tău timbru, ce morții înviază,

Or să mă cheme-n minte-ți, de unde-oi fi pierdut.

Căci, crede, că poetul, cînd sufletu-i dictează,

Imagina își lasă pe fața ce-a-mnegrit:

Lectorul cînd o vede, atunci ea înviază

Și vine, ca fantasmă, deloc ce l-a numit.

Impromptu 2

Acel ce lîngă tine vrodată a trăit,

Acela numai poate mai drept să-nchipuiască

Și fețele de angeli și viața cea cerească,

Și însuși Creatorul de cine-i ocolit.

Ideea num-aceea că-n ceruri locuiesc

Tot astfel de ființe precum te văz pe tine,

Și că în ceruri merge acel ce face bine,

Eu văz că mă silește virtutea să iubesc.

Improvizate la vederea unei berze negre

1838, iunie 5

Să poci opri durerea-mi și focul ce mă arde

Lăsai adunări, jocuri, și viu ca să jelesc

Pe maluri, rîpi tăcute, d-ai mei acum departe,

Ca barza cea străină, cu ea să mă unesc.

Tu plîngi, cernită barză, soția-ți cea pierdută,

Și semnul întristării pe pene-ai zugrăvit.

Jelești a ta pereche, ș-oricine se strămută

Văzîndu-te în doliu și-n traiul singurit.

Dar eu, o, credincioasă! Eu nu poci fi ca tine;

În crude suferințe ce inima-mi o strîng,

Eu trebuie să sufer, să rabd durerea-n mine,

Să mă prefac la lume și-n veci să nu mă plîng.

Ferice de acela ce poate-ncai să geamă,

Să strige în durere-i, să-și spuie al său dor,

Ș-aoela ce-l aude să-i poată da de seamă,

Să plîngă-ncai cu dînsu, de nu-i dă ajutor.

La d-na Elisabeta Știrbei

Aprilie 24, 1846

Blîndețea, modestia, creștina caritate

De s-au numit virtute în lumea de Scandal,

De place Poeziei o pură pietate,

De se onoară încă Amorul conjugal –

Ești belă atunci, doamnă, în dulcea-ți căsnicie,

În junele odrasle în care te aflăm;

Și admirăm iubirea-ți de mumă, de soție,

Și faptele-ți creștine le binecuvîntăm.

Și Poezia astăzi în sacra ei ardoare

Unește ș-aste note la imnul înălțat

De două sute voce din inimi de fecioare,

Ce-nvață legea-n umbră-ți și pilda ce ai dat.

Ea vine să-ți ureze cu văduve, orfane

Ce-și află mîntuirea la pragu-ți creștinesc,

Să ție Domnul viața-ți, și faptele-ți umane

Răsplată să-ți aducă tezaurul ceresc.

La d. Ioan Văcărescu

Etern tot delăsată să stea citera ta!

Zefirii primăverei, a dragostei zîmbire,

Cîntarea filomilei, a viselor uimire

Nu va mai imita?

Sfîrșitu-s-a amorul, sau danțul s-a desprins?

Pierit-au oari păstorii, a răgușit oari cucul,

În dealuri, în dumbrave nu circulează sucul,

Sau focul tău s-a stins?

S-au veștejit oari timpii, răstimpii a-ncetat?

Nu mai suspină frunza, sau nu mai geme rîul?

Nu plînge rîndurica, nu murmură pîrîul?

Ce! firea s-a surpat?

Ce! Acvila Daciei va sta fără Tirteu?

Ce! Teocrit adoarme? Durerea nu-l mai doare?

Plăcerea nu-i mai place? Schinteia cîntătoare

S-a-ntors la Dumnezeu?

Ce! Ai luat cu totul simțirile lumești?

Apusul, răsăritul, natura nu-ți zîmbește?

Cereasca armonie Apolon nu-ți șoptește

Cînd stai de te gîndești?

Ca harpă-eoliană, dai drumul a zbura

Cîte-un acord în aer; și cînd întreb de unde,

De unde vine-ast sunet? – Deloc mîna-ți s-ascunde.

Mă las-a mă mira...

Însă în darn s-ascunde, e sunet ce-nțeleg,

E de citeră veche, – dă sunete curate;

Nu e citeră nouă cu tonuri îngînate

Ce nu poci să le-aleg.

E Muza chiar aceea ce a creat p-a mea,

Pe care-am ascultat-o-n a mea copilărie;

Ce i-am rostit cîntarea în toată-a mea junie,

Căci prea mult îmi plăcea.

Îi recunosc preludul care d-atîtea ori

M-a legănat pe vise, mi-a. Alinat durerea,

Mi-a reîntors epoce sfințite de plăcerea

În brațele d-amori;

Îi recunosc acordul ca prin instinct firesc:

Precum cunoaște-albina o floare priincioasă;

Precum cunosc cocorii o climă călduroasă

În care viețuiesc;

Precum, cunoaște cerbul izvorul d-unde bea;

Precum cunoaște orbul o rază ce-ncălzește;

Precum cunoaște pruncul pe muma ce îl crește

Cînd îi e dor de ea;

Precum o turmă simte un fluier de păstor,

Precum păstorul simte un bucium sus pe munte;

Precum, dormind iubitul, ghicește p-a sa frunte

Un sărutat d-amor.

La d. P. Poienaru

Înaintea ta privește,

Bunule învățător,

Pîrga care o rodește

Spiritu-ți combinător,

Este fapta minții tale

Generația ce vezi;

Cresc într-ale ei anale

Dafinii ce meritezi.

La a ei recunoștință

Tu zîmbește un minut:

E tribut l-a ta silință,

E răsplată la trecut.

Istoria se întinde

Al tău nume a priimi,

Ș-aureola ce-l coprinde

Peste secoli va luci.

La maior Ion Voinescu II

ούχ αγαθού πολνχοιρανιη εις χοίραυος έδτω[1]

Astfel tot striga-n Atena casta cea de eupatrizi

Ce o cam zdrobise Solon; care însă-n eumolpizi

Învăța mereu cu popii tainele a amăgi,

Ș-aștepta monarhul tare, toți pe el a năvăli:

Să-i dea lui puterea toată, și intrîndu-i în favor,

Să-l întoarcă cum le place și să și-o împarță lor.

De aci, apoi, și-n Roma astă castă s-a ivit;

Ș-a avut ș-aci epoce; ș-aci iar a izbutit.

Căci romanii tari și aspri, de aști greci se lingușau,

Ș-orice vițiu, orice crimă de la dînșii învățau.

Astfel au lucrat pre taină la corumpții propagînd,

Vărsînd fierea dezunirii, crime negre-ncurajînd.

Iată imperiul se-mparte și aști nobili paraziți

Se formară două cete, foarte bine chibzuiți.

Pre monarhi înconjurară și-și făcură lumea lor.

După ce le ajutară ca să-i vază precum vor,

Se-mpărțiră iar prin lume: unii mai fierbînd la sfinți,

Alții-n rasa vicleniei născocind la sfinți părinți,

Ucigînd filozofia, manuscrisele arzînd,

Sau falsificînd în ele cîte nu le era-n gînd.

Cel ce nu va să muncească este-n veci născocitor,

Spiritu-i, în viclenie, totdauna-i creator.

Cîte rele n-aduseră aste caste-n orice loc!

Cîte rătăciri! ce groază! ce pieiri! ce munci! ce foc!

Religia pîngăriră, politica au smintit, –

Aste două mari principii care omul a găsit

Sufletul ca să-și mîngîie, și viața înlesnind,

Să-și petreacă traiul dulce. Însă aști ciocoi ieșind,

Aste două mari științe le făcură instrument

Lumea ca să o subjuge. Filozoful sau poet

Nu putură să-i dărame; căci, sau prinții ocolea,

Sau le-mbrățișa altarul ce p-ascuns cîrciumărea.

În sfîrșit, veni tiparul; — ei pun mîna, îl hrăpesc

Și încep a-ntinde răul în tot neamul omenesc.

S-au opus înaintării, rațiunea au ucis;

Ne-au acoperit trecutul smintind orice manuscris.

Dar tiparul, cu încetul, își ia dignitatea sa

Și se face armă tare în poporul ce-apăsa.

Începu să-i biciuiască de prin curți și monastiri

Ș-au pierit cu mare grabă numa-n cîteva izbiri.

Numai slabă rămășiță pe lîngă Devlet iviți,

Se țineau de meserie: cînd ei gîzi, cînd osîndiți.

Cîteva grecești provinții abia îi putea ținea;

Țara noastră ortodoxă și avută îi trăgea,

Tot aci le țintea ochiu și aci erau plătiți,

Cînd în crimele d-acolo ajungeau nesuferiți.

Și încetul cu încetul îi vedem a-nainta,

Pre boieri, pre domni, episcopi, căpitani a dezarma.

Eupatrizii din vechime se zic astăzi evgheniști,

Și, pe vechile principii, ortodocși și monarhiști.

Îți prescriu cîteva versuri ca să poci a-ți arăta

Cum se sătira-ntre dînșii și în ce chip se certa

Pe frumoasa țara noastră. Știi ca cîini ce mîrîiesc

Cînd văd alți cîini că apucă oasele ce ei ochesc:

Εύρίσκετ’ ένας άρχοντας Λουκάς όνομασμένος,

Άπ’ ούρανοκοτάβατο εις τό φανάρι γένος

πλούσιος εχει άρμαθιαις γερατς όμολογίαις

Είς έγγριταις, ακίνδυναις, μεγάλαις έπαρχίαις ...

Αύτός άφ ού συνάθροισε τούς θησαυρούς του Κροίστου

Σ’ των φαναριώτων τό περοΰ, στόν Δούναβιν όπίσου,

Όπίσ’ άπό τόν Δούναβιν έκετ‚ που τό χρυσάφι

χλωμιάζεί των ήδονικων τήν όψιν σαν τό θειάφι,

εγύρισε παμπλούσιος είς τό φανάρι πλέον,

κεις την τρυφηνσαν Λουκουλλος των παλαιών Ρομαίων.

πουρνό άλλα φορέματα τό βράδυ φορουσ’ άλλα

εϊχε καλπακια απηρα, γαλιστερα, μεγαλα

Και ς του Τομαζου πάντοτε πηγαίνοντας τον κήπου.

τόν δούλον είχ’ όπίσω του μ’δνα δεμάτυ πίπων.[2]

Vrei să vezi deșărtăciunea care-n noi s-a încuibat

Unde-și are origina? — Iată cine ne-a stricat:

ποτέ τόσον δέν ετυχε τό αΐμαμου ν’αναύψη

Μήτ’ οταν στόν επιγραφήν ό Φώτης μ’ ηχε γραπζη

Τό σοβαρή πανευτοχώς άντίς τό εύδαιμόνως,

Μήτ’ οταν έμνημόνευσεν ό πρώην Ελασσώνος

Ε μήνα τόν ποστέλνικον κατοπ’ άπ’ τόν Γεωργάκη,

Εμένα τέτοιον άρχοντα κατόπ’ απ’ άρχοντάκη.”[3]

Turcu-i privea cu răceală pînă cînd se-mbogățea:

Firman! Le lua averea și pre ei îi curățea.

Cariera lor fu asta, dar pe noi ne-au vătămat;

Nu zic pentru jafuri, piedici, drepturi care ne-au trădat;

Ne-au stricat și caracterul și au format între noi

Casta rea, spurcata castă care o numim: ciocoi.

Te miri și te întrebi, poate, ce e vorba și ce cer,

Ce-are a face cu ciocoiul acel vers al lui Omer?

Ăsta îmi era răspunsul la inchizatori cînd vream

Să cer tribunal sau prăvili, sau atunci cînd le numeam:

Procedură, judecată. — Noi avem stăpînitor!

Cum o vrea stăpînitorul! — Dați-mi un judecător

Să știu, care-mi este vina? — Un stăpînitor avem!

Cum o vrea stăpînitorul! — Dar ce-am făcut? Să vedem.

— Cum o vrea stăpînitorul! Ăst răspuns tot poftorit[4]

Făcu să-mi aduc aminte versul care ai citit.

Șapte luni fui la-nchisoare cum alții n-au mai cercat;

Un prizonier în Tunis, într-o stîncă de pirat,

Crez c-o viață mai cumplită nu ar fi putut cerca;

Mi-e și jale, mi-e și scîrbă amărunte-a-ți arăta;

Cărți, cerneală și hîrtie nu puteam ca să zăresc,

Îmi era oprit cu totu și să scriu și să citesc.

Nu puteam să văd pre nimeni, nici pre chiar paznicul meu;

Numai sentinela mută care m-aținta mereu

într-o umedă cămară, strîmtă cît să mă-nvîrtesc:

Ăsta e arestul nostru ce corecție-l numesc.

Infernalele torture cît colo s-executa:

Țipete, răcniri grozave, ce nenorociții da,

Fură singurele voce ce-n ast timp am ascultat.

Miră-te, că mă mir și eu: am trăit și am răbdat.

Cincizeci poate de tacriruri[5] mi-au luat, neapărat.

Ceea ce am scris în ele, să mă crezi c-am și uitat.

Unele erau frumoase, căci vedeam că nu plăcea

Comisarilor. Ce mîndre scălămbări unul făcea;

Să-ntindichea, clătea capul cu un rînjet de schelet,

Să spetea, zbîrcea din buze ca pisica de oțet.

Cu toate-astea, închisoarea are și ea ceva bun:

E un înger ce mîngîie cînd fiarele-ncep de sun.

Strămutările-nchisorii se pot bine compara

Cu acelea ce ne spune că deșerturile da

În profeții din vechime. Zile trei cît au trecut,

Spiritul găsește cerul; omul tot s-a prefăcut

Într-o altfel de ființă, în ceva mai ideal:

Trupul său parcă nu simte greutatea de-animal,

Parcă spiritul l-ardică acolo unde e dus,

Și, și spiritul și omul pare c-ar trăi de sus.

O, cît se înșel tiranii! Ei gîndesc c-au izbutit

Să omoare-inteligința cînd la zbiri au poruncit

Să oprească prăzii lucrul, sau lectura sau de scris;

Și ce trebuie de lucru cînd tot cerul i-e deschis?

Cît se amăgesc cumpliții; căci se tem, căci se sfiesc

Să rămînă cu ei însuși; pentru că ei se-ngrozesc

Cînd rămîn cu al lor cuget, se gîndesc c-unu-i martir

A s-aducă închisoarea vreo furie sau delir! –

Amăgire! neștiință! — P-ăl de vreți să pedepsiți

Osîndiți-l să vă vază, num-atuncea izbutiți.

Cunoști, cred, destul de bine aste ore de visări

Cînd în aromire omul uită asprele cercări

Și realitatea toată o dărîmă ca de mal,

Și pe aripi d-altă lume, plană într-un ideal,

Și fantasmele aievea ce de față ne strămut,

Scene tinere, frumoase, ce în viață am avut,

Scumpele ființe-acelea cari odată ne-a-ncîntat,

Vin pe rînd, ne-aduc aminte cîte-un zîmbet, un oftat,

Cîte-o lacrimă curată din izvorul călduros,

Dintr-c inimă fierbinte în delirul amoros,

În plăceri încîntătoare și uitare în amor.

Ori din cîte daruri Domnul dete unui muritor,

Suvenirea e mai dulce. O! de cîte ori gustăm

Fiecare din plăcerea ce în viață-ne cercăm!

Pînă și nenorocirea, orele cele amari,

Lacrime, necazuri, grije și dureri cele mai tari,

Suvenirea le-ndulcește în domenu-i, cînd le-a prins.

Și e mai ferice omul, mintea-i cînd le-a reatins.

Tu cunoști acele visuri ce se cerc a ne răpi

P-aripe legănătoare, și-și fac silă a zîmbi

Patimilor ce ne roade, slăbiciunilor ce-avem.

Dar cînd ne uităm cu totul, cînd în ceruri ne credem,

Atunci răul se deșteaptă, vede cum că l-am uitat,

Și-și înfige cruda-i gheară și mai ager, mai turbat.

Tocmai cînd zburam pe vise, gîzii mei cînd îmi uitam,

Cîte-o javră slută-n ușă-mi mă făcea de trăsăream:

Întîlneam cătări de mîță a vre unui zbir pitic,

Sau vedeam pășind spre mine vrun mușard paralitic.

Să mă crezi că num-atuncea, eu, scîrbit, am blestemat

Pe fenicianu-acela cui în creieri a intrat

Să invente niște semne, ca prin ele să putem

Opri sunetul vorbirii și ideea ce avem.

Cea mizerie sublimă înaintea mea trecea

Și aievea a ei scene una-una îmi venea:

Aci Torquato Tasso brațu-n fiare încordînd,

Spumega închis în temniți a lor boite ațintind:

„Non avendo candella per scrivere i suoi verși!”[6]

Milton iar, fără vedere, îl priveam cînd a vîndut

Pentru zece livre-sterling ast colos: Raiul pierdut;

Ș-un librar cruntat în gînduri, îl vedeam cînd număra

Foile nemuritoare, spre a nu se înșela.

Camoens, gol în spitaluri, vedeam bolnav că zăcea,

Primind mila de la orbul ce pentru poet cerșea;

Ș-acest nobil rob dar tînăr, lîngă patul său lipit,

Sta ca cînele ce geme lîng-al său stăpîn iubit.

Și Cervantes iar, în lipsă, stînd p-un pat de lemn mai gol,

Întinzînd o mînă slabă către-un rece espaniol;

Și Lesage, cu plete albe și de fiice însoțit,

De mîhnire și de boală nencetat tot chinuit,

Se tîra ca să-și găsească o colibă a-l umbri,

Pîine ca să dea soției, căpătîi cînd a muri.

Chiar Corneille, la care toate scenele se-nchin,

Era-n lipsă de fiertură, după cum ne-a spus Racine.

Dryden gîrbov, alb de vîrstă, în neajungere murind,

Îl vedeam în disperare-i cerul, stelele privind,

Rătăcind pe-astrologie să se poată mîngîia

De a lumii nedreptate, ce-așa rău îl prețuia.

De-aci iară, în Irlanda, întîlneam pe-acel Spencer

Singur, fără lăcuință, spărgînd ceața-acelui cer, –

Rosalinda-n veci pe buze-i, capul lui de fee plin, –

Vai! și nici un pic de pîine! Vondel, cărui se închin

Olandezii, mort de foame: treisprece poeți în cor

Vedeam că-l duceau la groapă. — Oricîți și-au luat un zbor,

Cei mai mari, iluștri oameni, rar e cînd s-a întîmplat

Cîte unul ce în viață-i fu de soartă apărat.

Vedeam dintr-un pod de casă pe Samuel-Royer, tras,

Mort de frig și nemîncare. Poetul lui Hudibras,

Butler, mort în sărăcie. Floyer-Sidenham și Rushworth,

încărcați, tîrîți în fiare. Malfilâtre, și el mort

De foame. Rousseau, acela, îl vedeam a s-omorî

În ideea c-o s-ajungă a cerși, a se tîrî.

Gilbert înghițind o cheie, neavînd pistol, cuțit,

Moare-n podul unei case flămînd, bolnav, părăsit

Din cauza sărăciei; moare fără a gusta

A vieții mulțămire, și pe care o cînta

Fără ca să o cunoască. Îl auzeam recitind:

„Au banquet de la vie, infortuné convive,

J’apparus un jour et je meurs;

Je meurs, et sur la tombe où lentement j’arrive,

Nul ne viendra verser des pleurs”.[7]

Și murea pe buză-i glasul, ochii se stingeau țintind.

Chatterton, cînd bea otrava, îl vedeam cum își rumpea,

Ardea scrierile sale și-n cîrceie reci crîșnea,

Corpul său ca să se vînză, spre a se putea plăti

Trei ghinee, plata casei unde Bel abia-l primi.

Pare că-mi era de față:

„He was violent and impetous to a strange degree”[8]

în minutul cînd Belfort,

Ca favor, îi zise slugă al celui întîi fecior.

Vedeam mîna sîngeroasă crudului Robespierre

Arătînd spre eșafodul ce primea pe Chénier,

Și poetul blînd și dulce — sau al doilea Theocrit –

Strînge fruntea sa și strigă, simțind ora c-a venit:

„Mourir! et pourtant j’avais quelque chose là!...”[9]

Pentru asta mori, sărmane, pentru „că aveai ceva!”

Ar fi fost cu mult mai bine să rămîie unde-era

Cea schinteie de lumină ce mă face să blestem

Scrisul, care ne vădește la tirani ca ce suntem.

Rigas, ast Tirteu modern, al Greciei bard, profet,

Să sfîrșaște-n agonie... Melancolicul poet

Gaullois, pe care Hugo, spre rușine-i ne-a vestit,

Autorul întristării ș-al Comediei-Lumești,

Se sfîrșaște fără martor. Pellico, prin închisori,

Dă Italiei suflarea-i, cînd ea zace-n sărbători.

Și în care parte-a lumii va găsi azilul lui

Ast ilot etern al lumii ce nu e al nimului?

Parie-n societate, kauker în particular,

Se tortură de trei goane ce n-au nicidecum hotar!

Tiranii se tem de dînsul și în frică-le-l strivesc,

Filozoful îl mepriză,[10] speculanții îl urăsc.

De la Omer simbol vecinic al ursitei de poet,

Pînă-n zilele de astăzi, — acest secol, ast schelet

Gol și negru al icoanei unui simț material, –

Un poet, vrăjmaș puterii, cum o zice și Pascal,

Avu-n veci rivali vrăjmașii adevărului. Gonit

în tot locul de putere, fu-n tot locul biruit.

Și d-om arunca privirea peste timpi de la-nceput,

Vom vedea un lanț de chinuri printre care au trecut

Aști martiri, de cînd e lumea. Temnițe și sugrumări,

Goana, lanțul au fost plata l-ale lor cerești cîntări.

Precum lebăda cea tristă veselă e num-atunci

Cînd viața asta lasă, ca cum ar scăpa de munci,

Astfel și poetul geme: viața lui e de dureri;

Lumea-i este lui exilul, cerul este-a sale-averi.

Oamenii-l gonesc în viață; după moarte, i se-nchin, –

După moarte e-a lui viață, — cît trăiește e-ntr-un chin.

Preursit martir de ceruri adevărul a cînta,

A urma în sfinte misii ș-interesu-i a uita,

El e-un simbol cu viață al credinței creștinești,

Lasă bunurile lumii ca să ia plăceri cerești;

Parcă dincolo de lume ar fi viața ce-a lăsat;

Parc-ast loc e o osîndă pentru vre un vechi păcat.

O, Platon! pricep prea bine pe poet de ce-ai gonit

Din republica aceea care ți-ai închipuit!

Cred prea bine că poetul e un spirit, e un vis

Rătăcit din vre o sferă, sau și întradins trimis

Să imite Creatoru-i. Făr-a da vre un alt spor,

Se hrănește din pătulul care-și umple un popor.

Cînd îi va pieri modelul, n-are-atunci ce copia;

Cînd ambarul i s-o-nchide, nu mai are ce mînca.

El s-aseamănă prea bine paserilor care vin

Ca să ne dezmierde numai printr-un viers, care se-nchin

Celui care le trimite: ele-și cînt în vocea lor,

Se nutresc în vreo livede ș-a lucra deloc nu vor;

Nu vor, pentru că nu știe: ele fac ce-au învățat,

Ceea ce le-a-nvățat Domnul cînd aicea le-a-ndreptat.

Tu nu faci privighetoarea ca să cînte cum vei tu,

Nici o bufniță să-și lase vocea-n care începu.

Oare barza care vine pe-a ta casă a cuiba,

Nu-ți plătește destul, Platon, preajma-ți cînd va curăța

De juvini? Ș-a da exemplu de viață la ai tăi? –

Barza-ți ciocănește șerpii, și poetul pe cei răi.

Cînd o rîndurică vine să-și zidească cuibul său

Pe sub strașini sau în preajma largului palat al tău,

Nu-ți plătește și ea oară cînd la geam îți va veni

Să leșine cîntînd ziua, dimineața a-ți vesti?

Fiece poet aicea are misiunea sa;

Fiecare și-o-mplinește; încetați a disputa!

Tasso de Montaigne se rumpe și tu sfîșii pe Omer;

Pascal toată poezia, și Saint-Just pre Chenier. –

Filozofi! gîndiți mai bine! și chiar voi sunteți poeți;

Vă numiți precum vă place, însă nu știți ce sunteți.

Lumea este poezie, ca și Politia ta;

Osebirea-i că poetul se exprimă-n limba sa,

Într-o limbă de magie care îngeri o vorbesc;

Oamenii de ea se-ncîntă, fiarele se îmblînzesc;

Limba-n care toți profeții au vorbit cu Dumnezeu:

Limba care da eroii prin organul lui Tirteu;

Care reformează cerul, care lunii a reformat,

Care-a liberat popoare, ceruri mii a populat.

Dară, mai de cînd e lumea, un poet nu fu plătit;

Însă, ori în ce epocă a fost mult mai mulțumit

De pe cît vedem acuma: înainte mergător

Artelor celor frumoase și de cult născocitor,

Pe cînd lumea era jună, pe cînd anima domnea,

El, ce-n ideal i-e viața, întîlnea orice dorea;

Dar cînd inim-amorțește și cînd capul face tot,

Cînd principiu-i interesul, a trăi poeți nu pot.

D-om vrea să luăm vechimea, cînd materia domnea,

Cînd simțualismul singur chiar virtuții poruncea;

Cînd virtutea se da lesne unui bun luptaci vîrtos,

Unei frumuseți văzute ș-unui corp mai mlădios,

Cînd Io sau cînd elenii, armii, nații pustiind,

Da în Elisei eroii pe care-i vedea murind;

Cînd eroii chema zeii, ca să bea din cupa lor,

Zeii coborau din ceruri ca să dea al lor favor

Răpitorilor de fiice și de case spărgători;

Cînd un Marț, o Vineri, Bachus erau mari cîrmuitori,

Și Amfion, Anacreon cărnurile cînd cîntau;

Aspasia, Cleopatra, pe bărbați cînd încîntau,

Sardanapali, Luculi, Neroni, atîți regi, atîți cezari,

Însemnar-acele epoce de plăceri fără hotar; –

În acel amestec mare de plăceri în pipăiri,

În acel contrast gigantic de virtuți și rătăciri,

În varietate-aceea, un poet întîmpina

Un Olimp ca să-l inspire, un ilot a-l întrista,

O cunună să-l înalțe, sculptor a-l eterniza,

O Frine ca să-l învie ș-o Lucreță a stima,

Olimpice să-l asculte și un stad a mai scurta,

Discoboli să întărească ș-un atlet a-ncuraja,

Circul fumegînd de sînge, șirul tigrilor turbați,

Ș-un Cezar, turbînd de poftă, privind robii sfîșiați.

Și în secolii de mijloc, timpi morali și sufletești,

Astă epocă întinsă de virtuți moralicești,

Cînd blîndețea, caritatea, — aste fiice-a lui Cristos, –

Clădeau numai pe Speranță, acest cult așa frumos:

Cînd un Atanase vine, un Ioan, un Augustin,

Idealizînd virtutea într-un nume de Creștin;

Cînd cu crucea se armează Europa-n Saint-Bernard

Și valuri pornesc de oaste sub Philippe și sub Richard;

Cînd Saint-Louis e pe scenă; cînd Guesclinii se iveau;

Cînd truverii, trubadurii armiile cîrmuiau;

Cînd cavalerismul strigă în Roland și în Bayard;

Armele lucesc și sună pe un maur sau lombard;

Cînd materia-și dă spiritul prin strivirea lui Pascal

Și martirul triumfează, Cristos nu are rival;

Pe cînd simțul amorțise, cînd comandă Bossuet,

Cînd se reformează Cerul, — în fața unui poet

Vin icoanele grămadă și se simte inspirat.

Acum Dante, Milton, Tasso nu e lucru de mirat;

Atalia și Estera, și Tancred și Polyecte.

Vin, răsar, se nasc de sine ca să fie subiect.

În epoca noastră însă, începută de Voltaire,

Spiritualismul cade, se îngîn-orice mister:

O crepusculă! dar care? — Tălmăciți-o după plac;

întrebați pe sectatorii ai lui Smith, Condillac;

Căci acuma este vorba ca să fii folositor,

Să-nlesnești nedomirirea, și-n cîștig născocitor.

O, poet! Vino! Ia-ți harpa! Vino a te inspira

De machina care-o face șoarecii a se mișca!

Pune-mi algebra în versuri! Cîntă-mi un manufactor

Ce ieși falit aseară! Spune-mi ce-a rămas dator!

Lasă circ ș-anahoreții, turnuri, lupte și asprimi.

Lasă tot entuziasmul din barbarele vechimi;

Las-onoarea și credința! Vino ici a-mi calcula:

Acția-mi în care parte e mai bine a băga?

Lasă pe tiran s-alerge și pe rob a suferi;

Lasă văduva să geamă ș-orfelinul a muri;

Lasă să se lupte-n aer Jupiter și cu Titan;

Lasă sfinții să se roage la Cristos sau la Satan. –

Vino ici de-mi spune mie, cum aș face să cîștig

Două sute la o sută, fără frică să mă frig.

Spune-mi ce societate poate a-mi asigura

Un venit pe toată viața — și cît am a număra?

O! vîrstă bătrîn-a lumii! Secol rece, amorțit!

Anticrist, fără-ndoială, e de mult aci venit!

Pe cînd magi, brahmini, cabirii, consfințiții demagogi

Invitau ș-oprea poporul luminații astrologi;

Cînd profeții față-n față sfătuia cu Iehova;

Cînd și văile și munții l-al lor semn se despica

Și plecau pe nori cu corpul înzeiții pelerini, –

În epocile acelea d-antici faraoni divini,

Un pontif își lăsa sceptrul ca să cînte psalmii săi,

Să-și confese-a sale crime, să blesteme pe cei răi.

Cînd încununați cu dafini Pindarii se preîmbla

Prin Olimpicele lupte, ode, imnuri a cînta;

Și Filipii, Hieronii se dau jos din tronul lor

Să se lupte cu atleții din poporul privitor;

Cînd în Panteon artiștii faptele lor expunea,

Zeuxis învia lemne prin elenii ce vorbea;

Cînd Fidias zeitatea într-un Joe cobora,

Praxitel împlînta grații într-o piatră ce săpa,

Un poet se-ncălzea lesne admirînd un Partenon,

Admirînd vre o coloană-nălțată de Hersifron,

Un întins amfiteatru, sau ospățul strălucit,

Sărbătorile vestite, sacrificiul de-ngrozit,

Acel lux atît de mare de femei, de sclavi, de zei,

Adunările armate ce-i încununa pe ei.

În secuii de mijloc iară, seculii cei creștinești,

Seculii de meditare ș-ai virtuților cerești,

Cînd Cristos desființează mărimea de pe pămînt,

Poeții, în loc de muză, priimesc spiritul sînt,

Las plăcerea simțuală; sunt de îngeri privitori;

Își las lira și iau harpa, — sunt în cer locuitori.

Eliseii și Parnasul se prefac în Paradis;

Olimpul se pustiază, cerul tot rămîne vis,

Unde rătăcesc poeții. — O! ce mult a favorat

Poezia creștinismul! altă epocă n-a dat

Orizont atît de mare spiritului poeticesc,

Decît, cînd a aflat omul că e cetățean ceresc,

Că ast loc e de cercare; nu e mare, nu e mic

Înaintea-Eternității, că viața e-n cer; nimic

Din ce-avem aicea nu putem lua cu noi,

Cum că numai Caritatea va-ndulci viața d-apoi.

Cu cît geograful nostru poate fi mai învățat

De_acela al vechimii; cu cît a înaintat

între noi astronomia, cu atît și Dant și Tass,

D-om privi mai de aproape, putena zice cum c-au tras

Mult mai nalt și poezia decît Qmer și Virgil,

Cum Racine decît Sofoclu, Corneille de Eshil,

Ș-atîți alți ce n-au protivnici nici într-un alt period;

Shakespeare de Euripidis și Milton de Esiod.

Dar ce-ar fi putut să facă d-ar fi fost creștin Omer;

Ce-ar fi fost un Rai în mînă-i, cînd s-ar fi văzut în cer

Ce -ar fi fost Ierusalimul, armia de cruciați

Ce se varsă-n alte clime, pe jos, prin cruce armați;

Oceanele de lume, ce deșert un continent,

Beți d-un sînt entuziasm, aprinși toți d-un simtiment,

Trec pe mări, pe munți, nisipuri, ca și pe cîmpii cu flori,

Uit și foame și odihnă și se las, ca niște nori

P-un pămînt de altă lege, — ast sujet e gigantesc;

Ce-ar fi fost, tratat de Omer, cîți or spune se greșesc.

Acum însă cînd războiul e de interes silit

Și cînd orice-ostaș într-însul este-un salahor plătit;

Cînd orice entuziasmuri ațintează tot la bani;

Cînd orice mister în lume nu mai are-ai săi profani;

Cînd bani sunt toată plăcerea; bani credința; bani amor;

Cînd patriotisimu-i bani; cînd pe bani neamuri s-omor;

Cînd muzele își pierd cerul; cînd Apolo s-a surpat;

Cînd nu se sfințesc poeții și profeții a-ncetat;

Cînd poetul sau pictorul, arhitectul sau sculptor

E silit a-și tocmi ziua ca cel mai prost muncitor;

Cînd pictorul între îngeri a-ncetat a se numi, –

în timpii cei răi de astăzi anevoie a găsi

Un Omer sau un Apolon; un Tasso sau on Bramand,

Un Dante sau un Tibardi; un Milton sau un Dorland.

Tristă soartă-a poeziei, ce Gilbert a preludat

Pe cînd începea epoca-n care Voltaire ne-a băgat:

Malheureux qui se voue aux nymphes du Pamasse,

S’il ne possède pour richesse

Qu’un grand coeur et son Apollon![11]

Prea lungii astă scrisoare. Vrînd să-ți spun ce am pățit

Din cauza ciocoimii; vrînd să-ți spun că-s surghiunit

În Camtceatka Rumâniei, într-o hordă d-otentoți,

într-o capiște druidă unde cer să vezi nu poți,

Ș-unde Teutates s-aude prin copaci bătrîni zbierînd,

Primind ritul cel de groază de la erimiți turbînd,

Unde oameni pitagorici zac pe tabernaculi beți,

Unde șoimul și vulturul se scald vara în nemeți,

M-apucai să-ți fac pomelnic de poeți ce-au răposat

Și să-ți spun atîtea lucruri ce-n pustie am visat. –

Vezi! mă scapă de satirici; căci Alexandrescu, crez,

Mi-o scorni ca lui Apolon: că-nchiz ochii și visez.

Dar, de vrei să-ți spun ș-aievea aci-n exil ce gîndesc,

Gîndesc la epoc-aceea care n-o s-o mai găsesc:

La amicia cea francă cînd erai neînsurat,

La acele lungi libații din frumosul celibat,

În care entuziasmul mai pe toți ne ilectra

Și urările-aveau farmec în acei ce le-asculta.

La muza mea

Cîntă, o, Muză! Cîntă, o, Muza mea creștină?

Pe antihriști, pe impii[1] pe omul ce suspină

Îi cheam-a te-asculta.

Pe coardele-ți sonore vibreze Libertatea,

Și toată armonia să-ți fie Egalitatea,

Și mila fie-ți legea, și Pacea ținta ta.

Prostituate muze le du la pietate;

Lucește între ele și dă-le demnitate,

Delirul de profet.

Societatea geme, – și păsul omenimei,

Durerea de confrate, întîmpinul cruzimei

E misia prescrisă Creștinului-Poet.

Aci să stai, o, Muză! d-aci te aripează,

D-aci să dai semnalul; ș-adună,-mpreunează

Erantele[2] schintei!

O faclă fă din ele, o faclă de lumină;

Înalță preste lume acea lumină lină,

Recheamă-n datorie modernii Prometei.

În dezunirea noastră, întoană, Muză, glasu-ți!

întinde armonia pe unde trece pasu-ți,

Și fă a asculta

Și sclavul și despotul, și slabul și cel tare,

Motivul înfrățirei în toat-a ta cîntare,

Anunțiind pre Domnul ce vine-n urma ta.

Bogatului, ce strînge cu multă lăcomie

Semănături, cireade ce-neac-a sa cîmpie,

Grînare pămîntești,

Îi spune că tot spicul, cu care miluiește

Pe un sărac ce plînge, rodește, se-nsutește

În cîmpuri empiree, în holdele cerești.

Săracilor zi iară: Pe ast pămînt voi treceți;

Vă poartă grija Domnul, și cît aci petreceți

Voi credeți și răbdați.

Nu pizmuiți bogatul ce seamănă și strînge

Rîzînd de munca voastră, rîzînd de cel ce plînge

Iertați-l voi pre dînsul și-l binecuvîntați.

Cu înăcrirea urei nu vă-ndoiți mihnirea;

Și la durerea voastră n-adăogați căirea

Ce vine după rău.

Uniți-vă în Domnul, sfințiți-vă cu mila;

Săracul în iubire își ușurează sila, –

Ea-i răcorește mintea și-ndură corpul său.

Unirea-mbărbătează, Unirea mîntuiește,

Și mila, și amorul, popoarele-nfrățește, –

Vă ajutați! Iertați!

Iertați și pe bogatul orbit de lăcomie,

Iertați și pe tiranul turbat d-a sa mînie,

Vegheați, pîndiți minutul și nu vă spăimîntați.

Combate, Muză sacră, combate egoismul

Care viclean s-ascunde și ia patriotismul,

Ia nume de creștin

Să poată s-amăgească. Te du fără sfială

La cei ce stau pe tronuri, le spune că se-nșală

Căci unul este Domnul, și frați cîți i se-nchin.

Fii mîndră în tot timpul și cântă în tot locul.

Pe unde auzi plîngeri și crunt este norocul,

Te-oprește consolînd;

Și orice chin, durere, și orice apăsare

împacă și alină cu sacra ta cîntare;

Depune tu speranța în omul suspinînd.

Amenință, inspiră pe cei ce ne fac lege;

Întîmpină cu trăsnet o mînă sacrilege

Frăției omenești.

Și poezia toată, gîndirile-nzeite,

Pe care Provedința neîncetat trimite,

Misionari de pace, misionari cerești,

Adună împregiuru-ți; alțați[3] un împreună,[4]

Un imn la Mîntuire, ca o vestire bună

Că vine Dumnezeu.

A doua Lui venire d-aproape ne sosește:

Profeți! prelude harpa; căci iată-l se ivește

Și Răul se ascunde la glasul Lui cel greu.

La prințesa C. Trubetzcoi

Castelul se gătește, prințesă generoasă,

Sărbarea-ți nominală în salve-a saluta,

Și bardul ce se-nspiră la fața-ți grațioasă,

În tonă a sa harpă și cere-a preluda.

Dă-i voie, castelană, vasalii să-ți adune,

Și coardele-i sonoare, ce rîu și le-a-ntinat,

Cu ei aci să imne și-n preajmă să răsune

Recunoștința mare ce-n ei ți-ai meritat.

Orfanii vezi-i grupe, căci cer ca la o mumă,

Și gîrbovii mai colo pe care ocrotești,

Cu văduve, săracii ce relele consumă,

Aduc în hor tributul și rog ca să-l priimești.

Iubită-n capitală și-n cercuri adorată,

Prin spirit și știință în toate știi domni!

Clăcașii ți se-nchină cu inimă curată

Și bardul priveghează cununi a-ți împleti.

Căci e o norocire eroul și femeia

Cînd află pe poetul veghind în giurul lor

A ilustra o faptă, a le opri ideea,

A o para cu dafini să meargă-n viitor.

Veniți, clăcași! dați roată l-a salvelor vîlvoare l

Strigați cît strigă harpa-mi: ura la ast pahar!

Trăiască Cleopatra, a României floare,

Trăiască, adorată de voi și de Cezar!

La România

I

Deșteaptă-ți, Românie, orgoliul străbun,

Că iată sună ora, și geniul cel bun

Să îmbie început-a pe tot pămîntul tău.

Danubu-și rupe vălu și jugul său cel greu:

În Euxin răsuflă ca un imens izvor,

Cu patru brațe luptă s-ajungă la Bosfor.

Și pe Carpați s-ardică bătrînul Uriaș

Ce doarme, de sunt secoli, pe vechiul său lăcaș.

E geniul Daciei, e zeul tutelar

Ce, din ruine-afunde, al Daciei hotar

Se scoală să măsoare „c-un milion de pași”;[1]

Să vază de curg fluvii p-antideluvi făgași,

Eterne santinele, meniți a ocoli

Titanii munți Bastarnici, Marț unde se ivi

Pentru întîia oară. Acvila, tresărind,

Vede pe Soare-Mithra că-i cată surîzînd...

II

Oprește, Soare-Mithra! Aci fu templu tău

Cel mare și teribil, și Cocheonul greu,

Și zarabii-tereii, și dacii pileați,

Discipolii lui Zamolx,pioșii săi jurați!...

Privește aste fețe pîrlite de dureri,

Acoperind cu trențe slăbite mădulări,

Ieșind de prin bordeie afunde în pămînt

Ca fiarele sălbateci! Rostește un cuvînt;

Numește-le străbunii: pe Decebal, Traian,

Ion Ațan, Burilă, Corvin, Mihai, Ștefan;

Zi vorba: Libertate! cătînd în fața lor,

Și vei vedea îndată pe Marele Popor!

Vei recunoaște, Soare, daca românii vin

Din fiicele lui Zamolx și fiii lui Cuirin;

De e poporu-acela ce pe Danub jura,

Pornind la bătălie: „De nu va triumfa,

Să nu-și mai vază țara!”[2] Vezi de poți semui

Aste mărețe fețe, ce răul chinui,

Cu-ăi de bătu pe Ciru, Darie, Lisimac,

Pe Filip ș-Alexandru; privește-i de se trag

Din Dromihet și Sarmis, din Decebal cel brav,

Teribil Romii, care, decît a cădea sclav,

Bău cu cupa plină veninul pregătit.

O! nu, nu zice, Soare, că dacii au pierit!...

Mai lungă veselie nu s-a sărbat în veci

Ca la concuista dacă: „O sută douăzeci

Și trei de zile Roma, în jocuri, sărbători,

Zecimi de mii da morții, aleși gladiatori,

Și fiare diferite la unsprezece mii.”

Atît erau de groaznici ai lui Zamolxe fii!

Ei se-nfrățiră numai cu-ai lumii stăpîni,

Și dacii și romanii născură pe români.

III

Nepieritoare gintă ce și-a apropiat

Ce-avu mai mare-n sine Poporul Împărat

Și dacul cel teribil care „nu se temea

D-alt decît numai cerul pe el de va cădea”.

Neam care niciodată nu lăsa un moment

Făr-a lupta să fie liber, independent.

Bătu atîtea ginte, ce a le număra

S-ar osteni și mintea a mai le recita.

Ori cînd și ori cu cine românul se bătu,

Pe cînd era el liber, rușinea nu avu.

D-ajunse, prin sistemul unei ușori robii,

Să-și uite existența, tradițiile vii

Ce cresc în generații prin multe recitări

Și ne transmit torente a bunilor puteri,

Făcînd eroi părinții, străbunii uriași,

Care, plantați pe ceruri, privesc ai noștri pași

Și țin în veci poporul, împins d-al său trecut,

Să frunte viitorul; d-ajunse ast popor

Prin lunga jefuire, prin lipsă, chinuiri,

Vicleana dezarmare ș-atîtea înjosiri

Făcute chiar d-aceia ce-odată-l invita;

D-ajunse-n astă stare, Soare, nu te mira:

Adesea, un nor numai în față-ți s-a ivit

Și toat-a ta splendoare se pare c-a pierit.

Ș-au fost și timpi d-aceia, cînd iarna greu grința,

În care-uitase lumea chiar existența ta.

Tu însă ești același, și acuilonii trec,

Azurul te arată și viețile se-ntrec,

Din planta submarină și pînă la erou,

Să vie să admire splendoarea ta din nou.

IV

Fatală fuse ziua în care pronunță

Mihai acest servagiu și-n el își îngropă

Și neamul și pămîntul, și-ntinse negrul văl

Pe toată România! D-atunci acest Babei

De gințile barbare și umilința grea,

Și nepăsarea crudă și ciocoimea rea.

V

Ca floare neumbrită sub cerul arzător,

Femeie nencălzită de tînărul amor,

Copii pe care muma deloc n-a mîngîiat,

Așa poporul care trecutul și-a uitat

Se uită împrejuru-i și vede tot străin,

Își pierde conștiința și se îndură-n chin;

Că-n lipsă de iubire și-n veci în traiul rău,

Omul devine fiară, uitînd și Dumnezeu,

Și țară, și familii, uitînd și chiar pe el.

Uitarea-i neștiință; neștiind nu poți iubi,

Și neiubind nu aperi; nu te-aperi, nu vei fi.

VI

De la Mihai încoace în darn ai luminat

Mărețe Soare, Țara! În darn ai revărsat

A ta căldură dulce p-ast roditor pămînt!

Se văietau părinții, clipeau cîte-un moment,

Dar demonul urgiei cerul de tot bloca

Și răul, în largi unde, pe patrie vărsa.

Manaful fără frică se năpustea turbat,

Neamțul, vrăjmașul Romei, de foame leșinat,

Grec, țaru anticristul rupea, nepedepsiți,

Și Țară ș-individe, de libertăți lipsiți.

Pe -sclav în jefuire lesne îl poți mîna.

Să prade și s-omoare, dar îns-a apăra

Onoarea lui și țara, un sclav nu va putea;

Și sclav era românul cînd altu îl bătea.

Bunul fugea din țară; și fiii ei, rebeli,

Îi speculau onoarea la pețitori vicleni.

Sunt timpi cînd nu mai poate nici chiar Mihai cel Brav!

Căci Patrie nu este unde poporu-i sclav!

Dar vine o idee ce popolii adopt,

Un Lazăr și un Tudor, un patruzeci și opt

Lucește ca un fulger în neamul adormit,

Deșteaptă letargia, și iată-l mîntuit.

Idolul ce pierise, Patria, e pe cer;

Și cultul ei, în inimi, printr-un divin mister,

Revarsă în torente credință și amor,

Din ceptici vin fanatici; pentru ea se omor.

Zambila deodată o vezi a învoita

Cînd raza ta cea dulce spre dînsa va căta.

VII

O, cît ești de frumoasă și jună, Țara mea!

Brunetă părăsită ce răul chinuia!

O, ranele de fiare îți sunt de tot adînci:

Te-au chinuit cumpliții pe cît ai fost pe brînci!

Dar Francia, Englitera, Sardinia s-au prins

Să-ți dea răpită stemă. Un fulger din Paris

A spart a tale temniți. Acum, că te-au găsit,

Te recunosc de soră, uitînd ce-ai suferit.

Te scoală în picioare, vorbește-n glasul tău,

Vorbește fără teamă c-ascultă Dumnezeu!

Ațintă-i și-i îngheață daca-ți mai vin lingăi,

Mîrșavi fără onoare, ceva plătiți călăi

Și-or vrea să-ți ceară mîna pe care au trădat.

Fiica Romii ori ia popol, ori va sînge de-mpărat.

Zestrea ei acum e mare, stema i s-a legiuit,

Fiii ei acum sunt liberi, brațele s-au înmulțit.

VIII

Puneți șapte zăcătoare de Cotnar și Drăgășani

Și întindeți masă lungă pe pîrîul din Focșani!

Puneți Acvila și Uru lîngă lancea lui Cuirin,

Marț și Ceres ne protege! Umpleți cupele ou vin!

Fie una România-și tot fiul ei român!!!

Prinți latini! Regina jună va un soț, nu un stăpîn

La un copil

Un copil, odată, mic ca domnia-ta,

Ce-și iubea părinții și îi asculta,

Cînd îi zise tat’său să meargă la școală,

El plecă, îndată, dar cu mîna goală.

„Unde-ți este cartea? Ce te nebunești?

Dascalu-o să-ntrebe: pe ce-i să citești?...’’

Băiețelul, leneș, se tot scărpina,

Se-nvîrtea prin casă, nu-șt’ ce tot căta.

Dar în sfîrșit pleacă cu inima rea, –

Plîngea, sărăcuțul; — cartea-i părea grea!

Mergînd el alene, cu capu-ntr-o parte,

Căscînd pe sus gura, îi cade-a sa carte;

Un cioban o vede și-ndat-o și ia.

El îi zice: „Ia-o, să mă scap de ea!

Nu voi să-nvăț carte; voi să fiu cioban,

Orice-ar fi mai lesne, măcar și țigan!...”

„Dar de ce, copile? ce vorbești așa?

Îi zice ciobanul, dîndu-i cartea sa.

Căci nu știu eu carte! ce bine ar fi!

Acum aș fi altfel! altor n-aș servi

Silește, copile, carte a-nvăța,

Căci, cînd vei fi mare, tu te-i bucura.

Om, cal, chiar furnica, cîte ființi sunt,

Toate fac o treabă aici pe pămînt;

Cine stă din lucru numaidecît piere;

Viermii fac mătase; albinele, miere;

Cîinii păzesc turme; oile ne-mbracă:

Omul dar se cade și mai mult să facă;

Și, făr-a ști carte, omu-i dobitoc;

Toate-naintează și el stă pe loc. –

Pe țigani, văzut-ai, cum altu-i muncește?

Pe țărani, săracii, cum îi biciuiește?

Știi cauza ce e, de au astă parte?

Căci sunt orbi, sărmanii, și căci nu știu carte!...”

Ce făcu copilul, ce se socoti,

Strînse cartea bine, la școală porni;

Nu mai fuse leneș, dascalu-l iubea,

Și-ntr-un an de zile — scria și citea.

La C

„Cu dulcea-ți poezie, ca tine de frumoasă,

Sărut acum hîrtia pe care-a odihnit

O mînă pînditoare de rim-armonioasă,

Și care dă speranța în sufletu-mi mîhnit.

Ferice de acela ce poate să te vază,

Cînd rîzi și cînd ești tristă, deșteaptă și cînd dormi,

Asupra lui s-aștepte acea cerească rază

Ce scapă pîntre pleopă-ți, cînd gata ești s-adormi!

Ferice de acela ce poate să te-auză

Scoțînd un glas de înger, ce pînă-n cer îl sui,

Și-n via ta simțire, ce fața-ți va s-ascunză,

Să poată înțelege că scapi numele lui!

Ferice de acela ce poate să respire

Etern același aer pe care tu îl scoți,

Ș-etern tot la picioare-ți, să poată să-ți inspire

Acea compătimire ce tu depui în toți!

Ferice de acela ce va putea vrodată

S-aprinză a ta vervă a ne mai da un rînd

De dulce poezie, d-o rim-așa bogată,

D-idei așa sublime p-același stil curgînd!

La

De unde vii, sirenă, aproape d-aste locuri?

Ești fiică tu a mării? din spumă te-ai născut?

Ești fee? nereidă? cereștile-oare focuri,

Eterul sau pămîntul pe tine te-au crescut?

Aproape d-aste țărmuri, a Dunării îmflare

Te-aduse din vrun munte? te-a tras din ocean?

Ți-e misia să fermeci? prin dulcea ta cîntare

Tu vii să revolți inimi? lucrezi tu pe vrun plan?

În ast palat de aur, pe vîrful ăstui munte,

Priimești din cer relații? zefirii te servesc?

Tu vii, cum văz, cu vara, Satan cînd cade-n lupte,

Din ceruri heruvimii pe demoni cînd gonesc.

Ești Flora? ești Pomona? sau Ceres? tu n-ai nume?

Eu viu pîn’ la altaru-ți s-aduc vre un prinos;

Eu voi să aflu bine de cînd ești tu în lume;

Vei imnuri? vei vrun templu? sau toate-ți sunt prisos.

Stăpînă-n aste prejme, tu vii să lași tradiții!

Să faci locuitorii a povesti la foc

Că este-o zeitate, — și alte superstiții, –

Ce cîntă, umblă noaptea, s-arată-n acest loc!

„Pe cal, — ei or să zică, — o vezi undînd vro vale

La cîmp iar se arată să-ndemne-un muncitor;

De multe ori, pe seară, o vezi că-ți iese-n cale,

Te-ntreabă d-a ta stare, de ești vrun călător.

Din ochi-i sar schinteie și nu poți s-o vezi bine;

Ea are haine altfel, iar nu ca la oraș;

De dînsa cînd te-apropii tu n-ai mințile-n tine;

De spumă-i este gîtul și mîinile de caș!

Ea are multe semne-cu care se arată,

Și-n față-i rar românul să poată a căta;

Femeie naltă este, de mînă duce-o fată,

Ș-o vezi mai mult sub coastă la umbră a cînta.

Atuncea stă și vîntul, să bată nu mai poate; –

Ca cremenea stau toate și ești silit să taci;

Nici pasere s-aude, și glasul ce ea scoate

Îți dă fiori prin oase și nu știi ce mai faci!...”

Ei bine! astea toate eu știu c-or să se facă,

Și multe generații, acel ce-a fi mișcat

De patimi sau restriște, în visu-i a să-i placă

Să afle de la tine ce soartă l-a călcat.

Fetița a să roage să-i dai în vis pe mire;

Plugari or să te cheme spre brazde-a le căta;

Bătrîna, în descîntec, la lucruri peste fire,

Pe tine-a să te strige minuni a arăta;

Dar mie, ce-ndoiala mi-a fost singura moarte,

Și cărui adevărul îi place-atît de mult, –

Îmi place-a ta natură să aflu, s-explic foarte,

Ș-apoi să crez în tine, să mor în al tău cult!...

La 2

Cît sunt gelos,  cînd știu că azi ești pusă

Să-ți lași surîsul dulce la cîți te felicit!

La cîte vederi astăzi ei fi tu oari expusă,

Și cîți, l-a ta ocheadă, se crede fericit!

Acele roze fragezi ce lași ca să se vază

Pe fața ta ca crinul, la oricare-al tău pas,

Acele bucle negre, ce-adesea lași să cază

Pe sînu-ți de zăpadă, cînd scoți frumosu-ți glas;

Cînd geana ta cea lungă o lași să se unească

Cu cea de corb sprînceană, la care Mihail

S-adaoge s-ar teme chiar linia-i cerească,

Și să-și prefacă-ar face Madona Rafail;

Acea cătare dulce, ce vecinic schinteiază

În ochii tăi cei negri, în care-mpărățesc

Doi sori ce n-au eclipsuri și care înviază

Chiar inimi împietrite sub ei cînd se găsesc;

Modesta ta mișcare, accentele-ți ce-ncîntă

Pe oricare ființă de orice caracter,

Și toată frumusețea-ți ce-n inimi se împlîntă,

Cînd știu că est-expusă la un întreg parter, –

S-alerg îmi vine-ndată, să nu gîndesc la lume,

Să zbor din aste maluri, s-ajung în cercul tău,

Să strîng pe buze-mi mîna-ți urînd la al tău nume,

Să iau p-ascuns un zîmbet și sărutatul tău.

La

Pe un album

Pentru că vrei, copilă, să mă înscriu aci,

Îți spui că ești frumoasă fără cochetărie,

Că îți ascunzi simțirea cu multă modestie,

Și că îți faci amicii fără a îngriji.

Știu bine, pîn-acuma, vergina-ți auzire

Nu este veninată de nici o lingușire;

Dar eu, tributar vecinic al nevinovăției,

Admirator, prieten blîndeții, modestiei,

Întinz hîrtia asta în loc de tabernacol

Ș-ador căutătura-ți în care, ca-n oracol,

Explic, văz fericirea a celui ce-a veni

Cu tine-a se uni.

Lepădatul

Ce! ăsta-ți e morala și asta-i a ta lege,

Să blestemi pe aceia ce zici c-ai ajutat?

Prin facerea de bine, doctrina-ți va să lege

Etern într-o sclavie pe cel ce-a apucat?

Virtute este asta? E facere de bine

Să chemi un om din cale, zicînd că-l folosești,

Ș-apoi să-i ceri viața, să n-aibă trai de tine,

Etern în toată lumea s-ai drept să-l ocărăști?

Și daca tu, de sine-ți, împins d-a ta credință,

Plătești o datorie cînd știi că ești dator,

Oari poți tu pentru asta, în bună conștiință,

Să tragi în judecată pe cei ce-și uit p-a lor?

Virtutea este-o taină ce rar se dezvălește;

E chiar instinct ce naște cu omul virtuos;

îndeamn-a face bine, răsplată nu priimește

Ș-acel ce-și spune fapta etern e vițios.

Nemernic! Mai nemernic decît acel ce simte

Un preț, o răsplătire în conștiința sa,

Ți-alergi bătrîna limbă, și care etern minte,

Ca fierea strînsă-n tine, în alții a vărsa.

Pierdut nu este-acela ce încă este-n sine,

Nici este slug-acela ce-ncepe cum tu zici;

Acela este slugă, ce minte c.a și tine,

Ce cugetul și-l vinde și linge cum tu lingi.

Ori care e păcatul ce-ți face-acum mustrare?

Zi, care este culpa ce-acuma te-a turbat?

E cugetul tău însuși ce-ațîț-a ta turbare;

E chiar Cristos acela de care-ești lepădat.

Din cîți cu-a tale lacrimi ce ai etern gătite,

Păgîne, spune unu pe care-ai cunoscut,

Care-a crezut, sperjure, viclenile-ți cuvinte;

Și care, pînă-n urmă, n-a fost și el vîndut?

Vînzările adună-ți, o, Iudă lepădate!

Se văd, pe frunte-ți, iată, aci s-au înfierat

În sarbădele pete de fulgere-mplîntate.

Rabdă, de poți, oglinda ce-ți strigă: Șelerat!

Asta e bunu-ți nume: vînzător! Tu îl știai

De cînd cu negrii idoli, cu care ai tratat

Vînzarea țării, Iudo! a țării ce tu n-ai;

Dar lumea te cunoaște, și d-aia ai turbat.

Strigoi ce după moarte sugrumi p-ăi de iubeai!

Daca era pierzare în locul ce îmbeli,

De ce mugeai în somnu-ți și te încolăceai

Strigînd: aci e raiu! Voiai să ne înșeli?

Tartuf! Viclean călugăr! Ce-ngîni evanghelismul

Nu; nu ți-e timpul ăsta; te du d-unde-ai venit;

Pe buza-ți infernală, ce spurci cristianismul?

Te-afundă-n întunerec, de unde ai ieșit!

Apostat! Spune-odată, ce ți-ai făcut credința?

De ce te-ascunzi de lume? Ce! boala-ți n-are leac

Căci ai trădat misterul; căci ți-ai mîncat credința,

Te-ai prefăcut, atee, din șoarec liliac.

Te du, profită încă, mai speculă ș-acuma,

Prilej mai iată ș-altul ca să apuci un os,

Deschide-ți ochii însă; din el exală ciuma,

Și d-o mînca și puii-ți| să duc la iad prinos.

O, cît oi să rîz iară aflînd de pe la lume

C-acel cui lingi piciorul, te lupți într-al său nume,

Furiș te simte-n somnu-i că, tremurînd de frică,

Răpezi și-n gîtu-i noaptea o gheară de pisică!

Cu mult este mai nobil un dobitoc sălbatic,

Ce naște în pădure cu-al răului instinct,

Decît un om nemernic ce-n adunare pacinic

Tîrîndu-se tot mușcă, ca cel mai prost insect.

Un om fără iubire, ce nu știe ce crede,

Ce astăzi să închină l-acel ce ieri huli,

De viață nu e vrednic; dar nici acel ce-l pierde,

Onoare așa mare nu poate dobîndi.

Un vierme e în tine, sperjur d-a treia oară!

Îți roade-acum rărunchii c-ai vrut să-ți faci comoară,

Vînzînd pe vinovații ce știi că n-au putere

Ca să-ți răspunză, gîdeo, l-a ta nelegiuire.

Acei ce vezi în somnu-ți că vin să te sugrume,

Sunt draci, ai tăi tovarăși, ce zbier, îți fac sermon[1]

Voind să-ți ia suflarea într-al Satanii nume,

Și daca n-o pot face e cauza, demon,

C-a ta spurcată gură a dat o sărutare

Acelor bărbați vrednici, ce-acum te-au oropsit;

Și sufletu-ți să iasă, în neagra sa turbare,

Pă gură-ți nu cutează, căci este-afurisit.

Iar soarele ce vine de draci ca să te scape,

Este Cristos, sărmane, cultul cel sfînt, ceresc:

Lăsați-l pre el, zice, de ce-l siliți să crape;

Nu știe ce-i se face! Și dracii se-ngrozesc.

Maria din Bezdat

Cerul se deschide în noaptea de Bobotează,

și atunci dobîndește fiecine orice va cere.

Eres popular

I

Maria cea bălaie,

Frumoasa din Bezdat,

Iubea pe Niculae

Și vrea să-l ia bărbat.

Părinții o simțise

Că ea cam des pierea,

Și-n crîng o cam oprise

D-a merge la vițea.

Zburdalnica copilă,

Cînd vitele intra,

Îi da cu multă milă

Pupatul ce-i păstra.

Dar însă biata fată

Nu vru a mai răbda;

Bunichii ei s-arată

Și-ncepe-a se preda:

„Ah! Bună bătrînică,

Pe Niculae iubesc;

De maica-mi este frică,

Și-aș vrea să-l întîlnesc.

Eu știu că tu ești bună

Și nu știi vicleșug;

Să mi-l aduci pe lună,

Ai tu vrun meșteșug?”

„Și ce fel? astea toate

Din inimă le zici?

Taci, fiică! nu se poate:

Tu vorbele îți strici.”

„Degeaba, bătrînică,

Eu nu poci să-l urăsc,

Fă-mi măcar orice frică,

Eu tot o să-l iubesc.”

„Cu el nu te asameni

în orice chip măcar:

Ești fată tu de oameni,

Și el, un prost văcar.”

„Mă rog, de Niculae

Tu astfel nu-mi vorbi;

Chiar turcii să mă taie,

Eu tot îl voi iubi.”

„Așa o fi, fetiță;

Dar el e prea sărac

Și e de proastă viță,

Măcar că ți-e pă plac.”

„Ei bine, eu la tine

Acuma nu-l mai cer;

Mai rabd cum poci în mine

Și-l cer eu de la cer.

Aștept la Bobotează,

Cînd cerul e deschis,

Și Domnu-o să mă crează

Ș-o să mi-l dea în vis.”

II

Bătrîn-aleargă-ndată

Cu mum-a se gîndi

În ce chip biata fată

S-o poată amăgi.

„Eu știu, îi zice, bine

S-o scap din ast ponos.

Acum te las’ pă mine

Să isprăvesc frumos.”

Cît vine-această.seară

Cînd ceru e deschis,

Se culcă fat-afară,

Să vază ce-i e scris.

Bătrîn-afurisită,

Pe-al casei învăliș,

C-a răilor ispită,

Ședea sub coș pitiș.

Bălaia frumușică

Deloc ea nu dormea.

Și toată numai frica

Acel minut pîndea.

Să vază la vreo parte

Pe Bunul Ziditor,

Să-l roage-a-i face parte

De dragu-i soțior.

Un fulger luminează,

Și ea pe brînci căzu;

Un glas o-nfiorează

Și moartea își văzu:

„Nu, fată; nu mai cere

Pe un văcar bărbat!”

Și-ndată, din tăcere,

Un țipăt a scăpat.

Părinții toți afară

Se-azvîrl din așternut;

Spre bab-acum să sară,

S-o spargă mai au vrut.

Aleargă la copilă,

La rodul lor iubit,

Voiesc s-o scoale-n silă;

Dar ea a și murit.

Părinți, băgați de seamă,

De-alegeri vă feriți,

De eres vă fie teamă,

C-asemenea pățiți.

Marița

Corabie frumoasă! Te du, te du, grăbește?

Pe țărmuri depărtate aleargă, prevestește

Că lesne-așa nu moare un neam ce a trăit;

Că tirania poate un om să prăpădească,

Dar viața unei nații nu poate să sleiască:

Pînă-n sfîrșit. Dreptatea etern a biruit;

Cînd vei ajunge bine în porturi depărtate,

Și alte neamuri mîndre, crescute-n libertate,

Vor vrea să te întrebe de numele ce porți,

Atunci tu pavilionu-ți să-l lași să fîlfîiască,

Să spui că al tău nume e lesne să-l ghicească:

E scris în istorie p-ale mărirei porți.

Iar vrînd să te întrebe de au vro-ncredințare,

Și daca în pămîntu-ți nu cerc vro strîmtorare, –

Tu spune-le că neamu-ți nu știe vicleșug,

Că-i este prunc comerciul, nu-s reguli așezate:

Dar este drept și pacinic, și fără răutate,

Măcar că n-avu condici, măcar că fu sub jug.

Robitul cînd își sparge obezile odată

Și peste-ale-nchisorii tării se mai arată,

Atunci mai ager este, atunci e mulțumit,

Atunci îi place cerul, dorința lui s-aprinde;

Ș-atunci, cu anevoie în curse se mai prinde:

Experiența-nvață pe cel ce-a suferit.

Le spune că pămîntu-ți e țară generoasă,

Săracă-n meșteșuguri, dar clima-i e văroasă,

Produce mii de bunuri ce pot a-i mulțumi;

Că lînuri scoate bune, mătăsuri minunate;

Bogate are holde de feluri de bucate,

Și n-or să se căiască în ea cînd vor veni.

Păduri că are-ntinse cu multă lemnărie;

Că munții ei încuie o mare bogăție,

Dar rar sunt care știe comorile din ei;

O pescărie mare, și vinuri de minune;

Cirezi și turme grase, căci are dulci pășune;

Și faguri de zăpadă, in, cînepă și piei.

Adaogă la astea că țara-ți nu hrănește

Nici fiare veninoase, nici plantă ce-otrăvește, –

Și ei, expuși naturii, nimic n-or pătimi.

Pădurile ei, spune, n-au umbră-omorîtoare;

Livezile-n ghizdee, n-au ierbi otrăvitoare;

Urs-alb, hienă, tigru, viperi n-or întîlni.

Stejarul, ulmul, pleopul și bradul în veci verde,

Corn, frasinul, aninul ce vîrfu-n nori își pierde, –

Ei singuri fac cunune pe trîmbele de munți.

Mistrețul, căprioara și mii de cerbi și ciute

În rîuri de cristaluri se plec ca să se uite

La păstrovi ce se joacă cu lostrițe cărunți.

Că sunt, le spune, liberi la orice vînătoare;

Că boalele năprasnici nu pot să mai omoare,

Și hrana vieții-oricine prea lesne va găsi;

Că foametea aicea abia se povestește;

Că frica de războaie părinți nu îngrozește,

Și rănile-i cumplite, ei nu le vor simți.

Corabie frumoasă! Te du, te du, grăbește!

Pe țărmuri depărtate aleargă, prevestește

Că lesne-așa nu moare un neam ce a trăit!

Că tirania poate un om să prăpădească,

Dar viața unei nații nu poate să sleiască:

Pînă-n sfîrșit, dreptatea etern a biruit.

Meșterul Manole

Manole, Manole,

Meștere Manole,

Zidul rău mă strînge,

Țîțișoara-mi curge,

Copilașu-mi plînge.

Manole, Manole!

Vara toată stau la muncă

Meșteri cîți în țară sînt;

Iarna lucrul tot se strică,

Osteneala merge-n vînt.

Toată lumea e-n veghere

Și să miră în tăcere.

Neagul-Vodă poruncește

Și să jură-n Dumnezeu:

Sau că zidul se-întărește,

Sau că mor cum e mai rău;

Căci e chiar o dievolie

Mînăstirea să nu ție.

Meșterii se-nfiorară

Și-ncepură-a se gîndi

Cum să facă să nu moară,

Căci ei mîine n-or mai fi.

Neagul-Vodă ce vorbește

Negreșit că se-mplinește.

Meșterul Manole-ncepe

Iscusit a le vorbi;

Căci el singur se pricepe

Ce ispită poate fi

De se surpă peste gloată

Ce-au lucrat o vară toată.

„De cuvînt să am eu parte,

Meșteri buni, mă ascultați!

Omenie aibă foarte

Fiecare dintre frați:

Cere zidul o muiere,

Ca să-i fie-ntemeiere!

Mîine-n zid să se zidească

Măcar care din femei,

Ce va fi să se ivească

Cu merinzi, la soțul ei!”

Meșterii se spăimîntară

Ș-ochii-n jos cu toți lăsară.

„Stați pe loc! și fără frică,

Cu credință să jurați!

Că din voi nici unu strică

Fapt-aceasta ce-apucați!

La primejdia obștească,

Trebuie unul să jărtfească.

Sufletu-i să se unească

Cu al Iudii la un loc,

Și țărina-i n-o priimească

Nici pămînt, nici vint, nici foc!

Blestemat fie-n vecie

Cel ce-o spune la soție!”

Ei cu toții se jurară

Cum că taina nu o vînd

Și apoi se-mbrățișară,

Făr-a zice vrun cuvînt;

Dar, sunt mulți d-ăi fără frică

Ce-astăzi jură, mîine strică.

Cu nevasta fiecare

începu a se vorbi,

Să nu vie cu mîncare

Pînă seara va murgi.

Dar Manole-a ei venire

O lăsă la norocire.

Meșterii se mai adună

Pînă-n ziuă, la zidit;

Ș-ucenicii împreună

Toți cu toții au venit!

Însă tuturor l-e frică

A zidi, căci iar se strică.

Soarele către amiază

Începu a-nainta,

Și Manole-atunci s-așază

De unelte a-și căta:

„Frați, începem a zidi,

Căci sîntem în miază zi.

Puneți mîna pe mistrie,

Calfe, ucenici idem,

Căci se vede o soție

Nu ști-a cui din cîți sîntem.”

Calea toți o ațintară,

Dar pe loc s-astîmpărară.

Căci e Uța, credincioasă

Meșterului cel cinstit,

Ce soția-i cea frumoasă

La frăție a jertfit.

De cînd ea se măritase

Un an numai apucase.

O luă de mînă-ndată

Și pe zid o întreptă;

Cum să stea apoi i-arată

Ș-a zidi se apucă.

Fie dragoste sau frică,

Ea cuvîntul nu i-l strică.

Ceilalți meșteri în mirare,

Toți cu groază îl privesc,

Și stau toți în depărtare,

Căci aproape nu-ndrăznesc,

Cînd el dulce îi vorbește

Și cu grabă o zidește.

„Astă glumă nu e bună,

Manole, iubitul meu;

Te gîndește că sunt mumă

Și că cresc pe fiul tău.”

Dar Manole tot glumește

Și cît poate se grăbește.

Pîn’ la piept el o zidise

Și ea dulce îi cînta,

Zidul tare o strivise

Și ea-n lacrămi înota.

Dar acum se isprăvește,

Zidul mai o covîrșește.

Asta fuse lecuirea

Zidul d-a putea ținea;

Și d-atuncea mînăstirea

Încetă d-a mai cădea.

Vînt, cutremur n-o smintește,

Uța-n zid o sprijinește.

Neagul-Vodă cheltuise

Toat-averea, să credeți,

Și-ncă nu se isprăvise

Mînăstirea ce vedeți.

Se bocește ca muiere

Și Manole îi tot cere.

Doamna Despa atunci scoate

Din urechi ai săi cercei;

„Na, Manole, de se poate,

Prinde tu ce știi pă ei,

Numai vezi de aurește

Mînăstirea ș-isprăvește.”

Cînd Manole de pe cruce

Darul merse dă-și luă,

Dan și Iașu-ncet se duce,

Scara-n mii că sfărîmă.

Pizma tot la rele naște

Și pe frați îi vrăjmășaște.

Meșterul în turburare

Aripi îndată-și lucră,

S-avîntă cu o zburare

Ș-uite colo mi-ți pică.

Stana lui cea mărmurită

Ne dă apă lămurită.

O călătorie

I

Era frumoasă seara-n acea călătorie!

Ce gînduri dulci visează, ce plan de veselie

Își face-un călător,

Cînd întîmplarea-l duce ca să călătorească

Cu chiar acea ființă ce-ncepe să iubească

Și va-i jura amor!

Mult timp acum trecuse de cînd nu mai iubisem

Eram la toate rece și harpa-mi părăsisem;

Uram orice-ntîlneam;

Dar cerul ne păstrează cîte-o ființă nouă,

Cu care ne întoarce cînd o arată nouă

Sub forma ce iubeam.

Așa trimite rouă ce udă, răcorește

O floare veștejită de-arșița ce-o pîrlește,

Ș-o-ntoarce înapoi.

Dar, pentru toată fapta-i se ține, se păstrează

Pe taină cîte-o rouă, prin care renviază

Și plantele și noi.

El totdauna are o aură-ncropită

Cu care să-ncălzească natura amorțită

De crudul Achilon;

Prin stele el dă faruri acelui ce plutește

Pe valuri furioase, ș-atunci cînd rătăcește,

I-ardică pavilion.

II

Aura ce-mi da viață era o răsuflare

Numai parfum și balsam: gîndeam că printr-o floare

Răsuflă un zefir.

Ochii ei îmi erau fari; sînul ei, pavilionul;

Eu o priveam pe dînsa ca un diadoh tronul:

Trăiam într-un delir!

O să mă cerc a spune ce fel de frumusețe

Avea astă fecioară; dar unde găsesc fețe!...

Cătați în lord Byron,

La ovreiești armonii: acolo se găsește

Portret-unei evreice; prea mult se potrivește

Fecioara de Sion

Cu tînăra-mi vergină. Nici Eufrat, nici Iordanul,.

Nici soarele cel ager ce-a-mpodobit Libanul

Nu crez să fi produs

Mai vii ochi și mai negri. Platanul nu păstrează’.

Pieliță mai curată; Coranul nu visează

Huria ce-a propus.

Nici cu un păr mai negru, nici cu organ mai dulce;

O zînă mai plăcută la fii ce-or să se culce, –

În somn, – nu le poftim.

Cine-a produs-o, nu știu; hurie sau perie,

Știu că gîndesc la dînsa, și simț o bucurie

Eu îi zic heruvim.

III

„Noi începusem drumul și mergeam spre apus.

Se-nchise răsăritul, și numa cîte-o rază,

Slabă și tremurîndă, se întorcea să vază

O urmă ce lăsase soarele ce s-a dus.

Munți de rubin, unde monarhul s-ascunsese

Ca să privească luna, în preajmă-le-ntinsese

Doi întinși oceani

De purpură și flăcări, unde plutea mulțimea

Ostroavelor de aur. În urmă-albea desimea

De aburi în troiani.

Luna,-n convoi de stele, se înălța p-un cer

Albastru, sfiicioasă, ca un monarh fecioară

Cînd priimește sceptrul ce îi încredințară;

Astfel venea Diana să ia un emisfer.

Gonea încet din urmă umbrele rătăcite

Care-și căta azilul pe sub văi zugrăvite

Cu felurimi de flori,

Unde juca zefirii. Mirosea universul.

Privighetoarea nopții-și dregea subt frunză viersul.

Plăcerea da fiori,

Cînd pasările zilei p-a nopții deșteptau;

Cînd se-ntrecea poștașii în fuga cea mai mare;

Cînd munții și colnicii fugeau în urmă tare

Și cînd strigări în coruri pădurea spăimîntau,

Zîna-mi fugea-nainte, eu fugeam dupe dînsa;

Izbea d-a dreptu-n mine răsufletul dintr-însa.

De ce-ntîi să mă mir!

Ea-și întorcea adesea capul să mă privească:

Părea că este-o nimfă, o nimfă cîmpenească,

Gonită de-un satir!

O dimineață pe malul lacului

O lacrimă

I

Inima ce pătimește

D-un suvenir nempăcat;

Inima a cării rană

S-a închis vremelnicește;

Inima ce încă-i hrană

Viermelui ce-o otrăvește,

Prin lacrima ce-a vărsat

Simte că s-a ușurat.

Cînd va inima să spuie

Cît de mult s-a întristat

Și că-n tot prăpăstii vede, –

Atunci cînd, ca să supuie

Pe acela ce n-o crede,

Vro altă speranță nu e,

Prin lacrima ce-a vărsat

Simte că l-a-nduplecat.

Atunci cînd inima bate

Pe un piept înflăcărat

Și se-mbată de plăcere;

Cînd iubitul va s-arate

Amorul ce altu-i cere

Și gurile sunt legate,

Prin lacrima ce-a vărsat

Parcă s-a îndestulat.

II

O, vezi lacrima-mi și crede

Că eu nu te-am înșelat!

Inima n-are-altă limbă

Pentru-acela ce n-o vede.

Atunci cînd a ta se schimbă,

A mea toată se prevede,

Spune tot ce a răbdat

Prin lacrima ce-a vărsat.

Era înțeleasă-odată

Astă limbă ce-ai uitat;

Ținea loc de jurăminte

Cînd da gura încleștată

Suspin în loc de cuvinte;

O, privirea-ți flăcărată

De cîte ori m-a-ncîntat

Lacrima ce ai vărsat!

Aste suflete, odată,

Pe buză-ți s-au sărutat;

Și, din inima-ți fecioară,

Curgea lacrima curată,

Care încă mă-nfioară

Cînd în minte-mi se arată;

De crezi că te-am înșelat

Vezi lacrima ce-am vărsat.

Pentru orice îndoială

Vezi lacrima ce-a picat:

E c-atuncea de fierbinte!

Numai lacrima nu-nșală,

Numai lacrima nu minte!

Pentru orice bănuială

Inima-mi ți-a arătat

Lacrima ce a vărsat.

Omu-o varsă-n bucurie,

Ca și cînd e întristat.

Numai o simțire-o stoarce

Din inimi în agonie;

Arde însă, cînd se-ntoarce

În dureri o bucurie:

Cearcă-aceasta ce-am vărsat

Și vezi de te-am înșelat.

O țigancă cu pruncul său la statua libertății în București

Uite, maică, și surîde,

Uite, fiul meu iubit!

Rîzi, că ziua ți-e senină,

Rîzi, că viața îți e lină!

De stăpîni, cu bici de gîde,

Nu, tu nu-i fi chinuit!

Du la gură și sărută

Ast bilet, ast sînt odor

Ce-ți dă drepturi și dreptatea!

Fașa ta e Libertatea;

Curcubeu de zi plăcută

E stindardul tricolor.

O, Doamne! liber, oară,

Liber este fiul meu?

N-a să simță el robia,

N-a să simță tirania,

Viața tristă și amară,

Viața care-am trăit eu?

Vezi tu, maică, ce icoană!

Așa este Dumnezeu.

Asta-i sînta Libertate

Stînd și dînd la toți dreptate!

Pe tirani i-a pus pe goană,

Ne-a spart lanț și jugul greu.

Jură-i, maic-,a ta guriță

P-ast stindard, pe sînul meu:

C-o s-o aperi tu la mare,

C-o să-i fii un reazem tare,

Să-i dai viață și credință,

C-o să-ți fie Dumnezeu!

Patria, în libertate,

Ce te face cetățean,

O să vază al tău sînge

Că ți-l verși, cînd s-o atinge

Legea ei ce dă dreptate,

Ca un nobil pămîntean.

Jur eu astăzi pentru tine,

Jur eu, maică,-n locul tău!

Jurăimîntu-mi fie-ți Crezul!

Asta fie-ți tot botezul

Ce te duce-n cer la bine,

Ce te mîntuie de rău!

Jur să aibi recunoștință

Către frații tăi români,

Ce te scot azi din robie,

Te primesc 'n a lor frăție;

Uit-a noastră umilință,

C-am fost vite la stăpîni.

Să trăiască România

Ce ne ia în sînul ei!

Noi, ce nu eram în lege,

Din fii liberi nu ne-alege;

C-a ucis de veci robia

Și cumpliții farisei!

Ocna

Telega, 1843, septembrie 6

Încongiurat de paznici, cu fiarele-n picioare,

Cu mîinile-n cătușe, de gît cu lanțul greu,

Un om frumos la față, în spasmuri, în fioare,

Aci cruntînd la paznici, aci zîmbind la soare,

Căzu la gura ocnei chemînd pe Dumnezeu.

Și o durere-ascunsă, durere sufletească,

Mustrarea, disperarea juca pe fața sa.

Își mai mărea în silă durerea cea trupească

Voind să mai aline, voind să liniștească

A sufletului rană ce nu se vindeca.

Se afunda în gînduri, sărea strigînd: „Maria!

Maria nu e moartă!...” Țintea un păzitor...

Se veselea pe clipă, uita atunci urgia,

Se azvîrlea spre dînsul, și-n ochii-i bucuria

Rîdea cum rîde raza cînd scapă printre nor.

Ce bun ai fost tu, Doamne, cînd ai sădit iubirea!

Ce crud ai fost tu, Doamne, cînd moarte ai rostit!

Sau a plăcerii numai să fi avut simțirea,

Sau de dureri trecute să pierdem suvenirea,

Sau omul să nu știe deloc cînd a greșit!

O, voi ce-aveți puterea să osîndiți o vină!

Gîndiți că l-astă vină al lumii Creator

Nu a prescris osînda? — Cînd sufletul suspină

Sub lovituri de cuget, a voastre munci alină

Durerea din năuntru — sunt balsam, sunt favor.

Din ghizdurile ocnei, pe funia sărată,

Pe funia ce duce pe oameni în tartar,

Legară osînditul în manta-i cea marcată

Și-l sloboziră-n gura cea neagră, fiorată,

Spre moartea inventată în timpul cel barbar.

Se învîrtește roata și scripetele zboară

În văitări sinistre, avînt fiorător, –

Ca cucuvaia nopții ce fîlfîie ușoară

Și țipă peste capul acelui ce-a să moară,

Se văietă pre capu-i cu glas îngrozitor.

Pe gîtul lung al ocnei s-exală infectate

Durerea, agonia, suspinuri și fiori.

Și oaspele s-afundă pe căi întunecate,

În rîsetele-acelor făpturi denaturate

Ce s-au deprins la crime a fi executori.

Se mărginește gîtul și caosul se-ntinde,

Și oameni ca insecte, ca licurici lucesc

Cu focuri în spinare, cu fețele murinde,

Pe bolovani în trîmbe, pe stîncile sclipinde,

Pe munții cei de sare pe care se muncesc.

Se leagănă călușul și liliacul zboară,

Alunică ca umbră prin norii cei sărați

Prin care osînditul, ce spaima îl doboară,

Se lasă în zăstimpuri, se strînge, se-nfioară

Încovoiat pre coardă cu perii ardicați!

Are să meargă încă, căci fundul e departe!

Și cer și ziua lumii se văd albind ca stea

Ce palidă și fixă în negure deșarte

Albește cîteodată, ca steaua ce-și împarte

Și-ascunde-n cer schinteia cînd soare e sub e.

Locuitorii nopții cu fețele pălite

Își lasă bolovanii și vin de-l încongiur;

Cu luminări în creștet, cu barbele zburlite,

Păroși pe brațe, piepturi, cu haine zdrențuite,

Buhavi de umezeală, dau roată împregiur,

Clipind la luminare și mestecînd tutunul.

Cu glasuri îngroșate urlară răgușit

Blestem și anateme, căci le furară bunul,

Căci le hrăpiră ziua, căci nu putea nici unul

Să vază la lumină pe cel ce-a mai venit.

Apoi tîrîră-n noapte și pe căluș legară

Un mort ce se umflase, un trup de vinovat.

„Te du, bădiță,-i zise, în lume este vară,

E soare, e lumină.” Cîțiva îl sărutară

Și începu să țipe machina fiorat.

Optzeci erau la număr făpturile uitate,

Pe care omenirea la iad a osîndit;

Optzeci pe care legea, creștina caritate,

Regenerarea țărei și stricta echitate

A smuls de vii din lume și-n ocnă a pornit.

Optzeci mai rămăsese; optzeci era-n picioare.

Ceilalți gemeau în lacuri și fără ajutor.

Chema la dînșii moartea, scorbutul să-i doboare,

Cad reumatismul junghie, căci agonia doare,

Căci sunt aci pe viață, moartea e viața lor.

„Vai mie! — striga-n limbă-l, bătîndu-se în sare

Și mai gonind năduful, un orb israelit –

Vai mie! dați-mi apă, că-mi este sete tare!”

Și un creștin d-alături ce-și da a sa suflare

li spuse, dîndu-i mîna, că apa s-a sfîrșit.

Se adunară-n noapte confrații în durere

Și smulseră cu grijă din cuiburile lor

Cîte vreo două paie, ca singura avere

Ce ei posed în ocnă, și-n larga încăpere

Adăogară cuibul d-un nou locuitor.

Era bălai și june martirul ce venise

Și trase simpatia acelor ce-l zări.

„Cum seamănă c-un frate ce am acasă! — zise

Un flăcăiandru ager ce umezeal-albise, –

Să fim noi frați de cruce cît ne-om mai chinui!

Dar spune-ne, măi vere, ce vină așa mare

Făcut-ai tu în lume? Nu tăinui nimic,

C-aci e obiceiul să spuie fiecare

Păcatele-i din lume; și mie cum îmi pare

Tu nu ești hoț de codru; ai vrun păcat mai mic.”

Înfricoșata cale ce junele făcuse

Îi dase iar simțirea, și-n suvenirea lui

Părea că se strecoară procesul ce trecuse,

Durerea, fericirea și cîte petrecuse:

„Eu n-am hrăpit, măi frate, averea nimului.

Am fost crescut acasă în larg, în destulare;

Părinții mei cu cinste trăiau în satul lor.

Eram flăcău în horă, fruntaș cu stare mare,

Cu cal de călărie și alții de-nhămare;

Moștean, la părinți unul, trăiam un trai ușor.

Părinții biet, sărmanii, voiau să mă însoare;

Îmi tot spuneau de fete, dar nu-mi găseam pe plac

Mă tot plimbam prin sate, mergeam la șezătoare,

Cînd văz odată o fată, ce-n ochii ei, ca-n soare,

Să cat nu fu putință. O văz aci și tac.

Mă tot codeam prin casă, spuneam la fete glume;

Mă dam pe lîngă dînsa, dar nu-i puteam vorbi.

Roșea de-i prindeam ochii, sau mă striga pe nume

Fetițile zburdalnici! Ca ea frumoasă-n lume

Și mîndră și gingașă gîndesc că n-a mai fi.

Cît vru să ias-afară fetița rumeoară,

Eu sai ș-o iau în brațe și parcă fu a mea.

O strîng și ea-mi răspunde. O iau la subțioară

Și fug, căci era mică, ca peana de ușoară;

Bătea sub țîță-i pieptul și gura îi ardea.

Ajung cu ea acasă ș-o bag la alde tata;

Aci o văzui bine și tare îmi plăcu.

Eu mi-am găsit nevastă. Vă place vouă fata?

Trimiteți la moș popa, că nunta este gata;

Să nu-ntrebați ce are și cine o făcu.

Mă sărutară-ndată părinții în urare

Și eu și cu Maria puparăm mîna lor.

D-aci apoi plecarăm, făcurăm nuntă mare

Și strînserăm o plasă să vie-n desfătare;

Căci mîndră l-era nora și june-al lor fecior.

Vreo două luni trecusem cu ea în căsnicie;

Cînd pe o lună plină ce peste noi plutea,

Ne desfătam sub cergă ascunși pe deal în vie

Și ne glumeam atîta, cu-atîta veselie,

încît și luna pare cu drag că ne privea.

Dar somnul citeodată aduce grele vise!

Într-însul necuratul își joacă ooada sa!

Se vede că norase și nimeni nu simțise;

Căci ploaia nu-ncepuse, dar trăsnetul izbise

Un nuc bătrîn în preajmă, și cîinele lătra.

Mie-mi păru deodată Maria spăriată

Că strigă, și la dînsa se dă un lup turbat.

Apuc în zăpăcire securea rezemată

De căpătîiul nostru, izbesc pe biata fată

Care dormea în pace. O dată a țipat!...”

Aci s-opri voinicul și perii-i se zburliră,

Și cearcăne de sînge rotiră ochii săi,

Și dinții îi scrîșniră, și mușchii tresăriră,

Și spume de balaur pe gura lui ieșiră,

Și nările-i deschise zvîrlea în toți văpăi.

Odă la baia lui Ercule

(Mehadia)

Izvor de viață nouă și demn d-orice cîntare,

De unde-ți vine cursul cu astă fierbîntare,

Lichidul gumvital?

Pucioasă, fier ce-mprimă în marmură calaiul,

Prelins din Etna este, sau Ecla-ți ține traiul,

Ce ocne de metal?

Prin unda-ți cea fierbinte, re-ntorci tu oari din viață?

Re-ntorci puteri „din moarte?

A bătrîneții gheață

Vii tu a re-ncălzi? Ești ramură din focul ce totul cîrmuiește?

De unde-ți iei puterea?

Ce soare te-ncălzește? Ce mînă te porni?

Pe frigul lui Aheron, de care tot se teme,

Aduni scîntei din viața ce moartea fără vreme

Și tineri neboliți O las trecînd la iaduri?

Ești poarta-eternității

La care vine omul să lege firul vieții

Cu vieți din cei pieriți?

Nici Baia, nici Abano, ce unda-i șerpuiește

În șoptă-armonioasă și pacinic prăvălește

Timavul liniștit, nu au a ta putere.

Nici chiar acea fîntînă

Ce-n Rinul lin își varsă prea lăudată vînă,

Unde Corol s-a mărit.

Cînd unda ta cea caldă, în colcăiri spumate,

La obîrșie-ți fierbe cristaluri colorate

Și-ntinde curcubeu,

Întocmai ca-ntr-acela ce curmă vijelia,

Bolnavu-n el privește speranța, bucuria

Și chiar pe Dumnezeu.

Puternice părinte! În orișice schimbare

Pe globul ăsta-i face, păstreaz-a ei izvoare

A nu și le slei!

Curgi, curgi fîntînă lină cît va ținea tăria!

L-a viața-ne cea scurtă, mai dă din vecinicia

Ce ceru-ți dărui!

Bătrînului cel gîrbov, ce-n cale șovăiește,

Mai dă-i din nou viață și sîngele-ncălzește,

Și fă-l a mai trăi!

Fecioarei ofilite ce patima o stinge,

Mai dă-i vioiciunea, și fă cîți te-or atinge

Puteri a dobîndi!

Patria

Atena, 20 august 1850

Fie neam oricît de mare,

Fie neamț, francez, englez,

Neam mai mîndru și mai tare

Ca românul eu nu crez.

Neamu-n care naște-oricine

Pe acela va iubi!

Ești român? voi fi cu tine;

Că-s român, și-n veci voi fi.

Las’ să-mi cînte muscălimea

Mine, urșii, gheața lor;

Las’ să-și laude nemțimea

Rinul și acel Tirol;

Spuie-și Francia avuția,

Grecii cerul zîmbitor,

Englitera industria;

Sunt român, român să mor.

Dulce cer c-al țării mele,

Veseli munți și vin hrănit,

Mai livezi, mai holde grele,

Mai fetițe de iubit,

Zică cine orice-o zice,

P-altă țară n-om găsi!

Dați-mi, dați a ei colnice,

Că-s român pîn-oi muri!

Țara mea din baltă-n munte

Se răsfață-n avuții.

Brazii verzi îi rîd pe frunte,

Istru-i cară bogății.

Rîuri, gîrle, ca cosițe,

Plete, plete se cobor

Pînă-n poale-i, în lungi vițe;

Lîngă ele voi să mor.

Țara mea vestită-n lupte,

Armele deloc n-o mint;

Pe gîrli, malurile-i rupte,

Curge aur și argint.

Flota-i ar umplea Euxinul

Spre Colhide, pe Bosfor!

Bateți, bateți-i tocsinul1!

Apărînd-o voi să mor!

Pe piatra mormîntală

A DEI C. FILIPESCU, n.BALȘ

Oricît vei fi de grabnic, oprește, călător:

A însuflat respectul cu duhul, cu știința;

Cu facerea de bine a tras recunoștința,

Căci ușa-i fu deschisă la cîți cer ajutor.

Pedeapsa cu moarte

I

Gemea poporu-n curtea palatului Dreptății. –

Era o zi de august și gura răutății

Scrîșnea, se schidolea

Voind să fete moartea. Sclipea-ntre dinți mînia,

Plîngea, rînjea schidoală, dar nu ieșea, pustia,

Căci legea o oprea.

O sală larg întinsă și-n roșu îmbrăcată

Își resfrîngea coloarea prin raza sîngerată,

Coloarea de tartar,

Pe searbedele fețe, bătrîne și zbîrcite,

Plecate către piepturi, cu frunțile-ncrețite

Țintind un act barbar.

P-un jeț ascuns sta unul de a-nsemnat păcatul

Pe-a inimii icoană: buhav, c-un odhi, spurcatul,

Rînjea rînjit uscat.

Cu cap de cucuvaie, cu gheare mituite,

Cu ochiul tras în sticle, în sticle îndoite,

Chiora pe vinovat.

Dup-amuțirea lungă citiră, mai citiră,

Își mai cătară-n barbă, gîndiră, mai șoptiră, –

Se scoal-ăl însemnat

Și-ncepe să vorbească: „Boieri! Eu zic să moară,

Să moară vinovatul; căci moartea înfioară

Și trebui pilde-n stat.

Gîndiți c-avem și suflet! să facem răzbunare:

O cere omorîtul; o cere-n gura mare;

O cere din mormînt.

Pedeapsa o dă legea ca să se corecteze

Acel ce face crima, — ca să se îndrepteze. –

Eu nu vorbesc în vînt. –

Eu nu sum de părerea acelui Becaria;

Eu știu ce se cuvine; nu-mi place flecăria

Lui domnul Monteschiu,

Lamartine, Hugo, șaizeci dintr-o societate:

De-mi scapă-omorîtorul, eu voi, după dreptate,

Să-l osîndesc în fiu.”

II

Pălit de o durere adîncă, nempăcată,

Pe care-o dă speranța cînd este înșelată,

Greșită-ntr-al său plan,

Se dobora pe fiare, flămînd, în baionete,

Cu mădulări rănite, cu coatele-ntre spete,

Un biet uitat țigan!

Se clătina de boală, de crudă disperare.

Cînd hotărîrea morții citiră-n adunare,

Suflarea-i se curmă.

Copii, soție, mumă deloc i se iviră.

Se-mpletici să cază; da-n spăngi îl sprijiniră

Și iar se întremă.

III

Gîndiți voi la durere? gîndiți voi vre odată

Că și țiganul ăsta e soț, e și el tată,

Va fi iubind ceva?

Se află și într-însul dorința-naintării; –

Căci firea nu a dat-o-n veci numai puterii; –

E-n om, natura sa.

Cum vreți voi ca țiganul, ce-n hulă se tîraște,

Cînd vede libertatea a fiilor ce-o naște,

A neamului său tot,

A lui și a soției; cînd știe c-o să fie

D-aci-nainte liber, asupra-i nu-i sclavie,

Stăpînii nu mai pot;

Va fi stăpîn pe timpu-i, va rîde cu natura,

S-o bucura de munca-i și va simți căldura

Ce Domnul a sădit

în sînul de familii, în vorba asta: tată!

Să fie surd la toate? natura lui stricată,

Gîndiți că s-a răcit?

E crudă, crudă legea ce-apasă și strivește

Gîndirea zeității, mister ce cîrmuiește

Materie și spirit și face de suntem!

Amor și Libertate sunt legea Provedinței;

Sunt osia naturii; și cin’ le ia ființei, –

Urgie! anatem!

Statistica de crime nu poate să v-arate –

Pe cînd bîntuia răul pe om, societate,

Opincă și boier,

În zile de tortură, de țepe, sugrumare?

Și cînd era mai bine: în vremile barbare,

Sau azi cînd nu s-omoară, cînd n-avem nici hengher

Gîndiți la instituții, la școli, înnobilare,

La înlesnirea vieții, l-a țării destulare,

Ș-atuncea s-a stîrpit

Și crima și hoția. E vițiul în prăvili;

D-aci se naște răul. Curmați aceste stăvili

Ce revoltează omul și cel mai liniștit.

Ș-apoi țiganul ăsta e lucru, e avere,

Proprietatea voastră; el nu e în cădere

Să judece ca omul; nu poate a gîndi;

E vită brută: n-are nici drept, nici datorie;

Incult ca dobitocul ce paște în pustie;

Și prăvilile voastre nu pot a-l osîndi.

Cînd face vita moarte o osîndiți să moară? –

El a privit ciocoiul cum bate și doboară,

Lăsînd pe zile morții țiganii ce-i robește, –

Și nu se face vorbă. I-au dat de băut bine,

I-au dat o armă-n mînă, cînd nu era în sine,

I-au zis: omoară-ți gîdea și eu te ocrotesc.

Tu mîine vei fi liber cu copilașii-n pace;

Îți dau de cheltuială, îți dau orice-ți va place,

Te-oi face negustor,

Te-oi face om pe lume; iar altfel, — vai de tine

Acuma dar alege-ți, ca ce-ai voi mai bine:

S-omori sau să te-omor?

Voi osîndiți țiganul ce, beat d-a lui dorință,

A săvîrșit o crimă. Gîndiți, în conștiință,

Cine este mai mișel:

Țiganul ce omoară, omoară a da viață

Și lui și seminției, — sau voi carii de gheață,

Călcînd și instituții, îl omorîți pe el?

Voi osîndiți o crimă făcută în beție,

În disperații crude, în patimi, în mînie,

Cînd omul e nebun;

Ș-apoi, cu sînge rece, în bine, fericire,

Nempinși deloc de patimi, strigați c-o glăsuire

Că morții își răzbun?

Strigați: să moară omul! să moară-n agonie!

Vă duceți la biserici? — Nu-i asta barbarie,

Să fiți neiertători? –

Cîrmuitori ai țării și ai societății,

Exemple-ai răzbunării și ai moralității?

Chiar voi omorîtori?

Și unde se sfîrșește această răzbunare

După principul vostru? gîndiți voi o-mpăcare

În fiii ce trăiesc?

Voi singuri dați exemplu și-i invitați la ură,

Deschideți rană nouă prin nouă lovitură,

Dați sînge de privesc.

Cînd ziceți vorba: moarte! simțiți oari cum vibrează

în mumă, fii, prieteni ce plîng și sîngerează; –

Vedeți-i stînd la porți

Cu gurile în aer, cu ochii fără viață,

Cu brațele spre ceruri; îi trec sudori de gheață; -

Vedeți? ei sunt mai morți!

Voiești să dai exemplu ș-omori un om ce plînge!

Voiți să-mblînziți tigrii și îi hrăniți cu sînge!

Voiți a-i corecta —;

Și îndemnați la crime! — O! cu brutalitatea

Nu se civilizează deloc societatea;

Căci crima naște crimă și crima n-o-nceta.

Atîtea milioane ce dați pe la poliții,

La temniți și la paznici, la dorobanți, miliții,

L-atîtea născociri,

Nu pot ca să vă scape de astă barbarie?

Nu pot să ție omul nebun, sau în mînie,

De relele-i porniri?

IV

Mulțimea s-adunase ca-n zi de sărbătoare.

Era o zi senină; era mărețul soare

Ajuns în culmea sa.

Juca pe cîmp copiii, mulțimea făcea glume;

Sileau și dregătorii țiganul să sugrume; –

Dar gîde nu era.

Puțin, și dorobanții un alt țigan găsiră,

L-aduseră în bice, și-n bice îl siliră

Să-nvețe-a sugruma.

Cînd se-nălță țiganul să scape de robie,

Răcneau și fii și rude, răcnea a lui soție

Și soțul își chema.

Căzu de trei ori robul din ștreangul infamiei;

Văzu de trei ori moartea în munca agoniei:

Zbiera fără puteri.

Mugea-necat în sînge, cu ochii scoși afară;

Se zvîrcolea ca șarpe și se zburlea ca fiară

Martirul în dureri.

Poporul, plin de scârbă, în groaza lui cea mare,

Era uimit de spaimă și fără răsuflare

Fugea necontenit.

Priveliștea aceasta el nu o mai văzuse

Încă de cînd cu turcii. De mult nu se produse

Revista de-ngrozit.

V

Buzăul șoptea nopții, spunea d-o grozăvie,

Plîngea pe unde luna, și cîinii pe cîmpie

Urlau neîncetat.

A doua zi, în aer, pe liniște, răcoare,

Sta, vînăt ca porumba, cu ochii albi în soare,

Țiganul spînzurat.

Prince străin

I

Mi-e urîtă tirania

Ș-orice cap încoronat;

Însă astăzi România

E-n nevoie de-mpărat.

De tirani de orice parte

Suntem strașnic ocoliți

Și stau gata a ne-mparte,

Căci ne văd neocrotiți.

Vrem ca neamul să-și ia zborul,

Nu mai vrem boier tronat,

Cînd bat conții cu piciorul

Să-l vedem intrînd supat.

Ce-au făcut în România

Pămîntenii patrioți,

Cîți au cumpărat domnia

De la pragul astei Porți?

Voi ce ați umblat pîn lume!

Mai găsit-ați vrun popor

În mizerii fără nume,

Ca românul muncitor?

Fără legi, în umilință,

Fără școli — ca niște boi –

Zăcem într-o neștiință

Și de lume și de noi.

Și ciocoiul și străinul

Se întrec a ne prăda;

Ne măresc pe zile chinul

Spre a nu ne deștepta.

II

Înțeleg să vei robia;

Vei să fii un crud tiran;

Dar încai să-ți văz mîndria

De un liber suveran.

Nu, smerit, c-urechi ploștite,

Bătut d-alți stăpîni mai mari,

Să cați brute umilite,

Imitînd p-acei tirani.

D-ești stăpîn, mă ocrotește;

Bate p-ăl de mă bătu;

Nu cînd el se ostenește,

Să mă bați apoi și tu.

Orișicum e rea robia;

La rob însă a robi,

Îți pierzi și de om mîndria,

Vei mai bine vită-a fi.

Cerem dar întîi Unirea

Cu Moldova într-un stat;

Și-i depunem cîrmuirea

La un prince coronat.

Liberală monarhie

Cu drept num-executiv;

Și, făr-aristocrație;

Guvern reprezentativ.

Și strigăm din orice parte:

Nu vrem un mîțar plouat;

Vrem din neamul Bonaparte;

Sînge de latin curat.

Pruncul

Aprilie 7, 1839

Rîndunea frumoasă.

Pasăre văroasă.

Zboară, îndrăznește,

La noi te oprește, –

Bine ai venit!

Bună păsărică,

Ești tu rîndurică

Care ne vestește:

Și ne pregătește

Vre un timp dorit?

Tu, ca mielușeaua,

Vii cu vioreaua

Să ne-aduci iubirea,

Să ne-aduci zîmbirea

Dulcelui zefir.

Simbol de rodire,

Simbol de unire,

Amor, bucurie

Venirea-ți să fie

La cîți te admir!

Sub alba cortină

Unde-o mînă lină

Leagănu-ți umbrește,

Gurița-ți zîmbește

În somn liniștit;

Gungunește, plînge,

Suge și se strînge

Cînd visul se schimbă,

Cînd visul te plimbă,

Pe pom înflorit.

Astfel trandafirul

Ce-l crește zefirul

încet bobocește,

Frunza-l învălește

Pînă va flora;

Astfel, prin ghizdeie,

Un pui cu tuleie –

Muma îl nutrește,

Noaptea-l încălzește

Pînă va zbura.

Gura ta de miere

Nu cunoaște fiere;

Buza-ți ca rubinul

N-a ajuns veninul

Ce noi bem turbați.

De suspini vreodată,

Inima-ți curată

Fața-ți veselește,

Și buza-ți zîmbește

Cu ochi lăcrimați.

Tu n-ai griji nici frică.

Gura-ți mititică,

Mîna-ți ca nălucă,

Parcă tot apucă

Orice poți să vezi.

De dureri străine,

De e rău sau bine,

Răi de varsă sînge,

Sclavul daca plînge,

Tu nici știi, nici crezi.

Cît prefer eu plînsu-ți

Ce-ntrerupe rîsu-ți

Decît veselia,

Decît bucuria

Care cercăm noi!

Ochii tăi de lapte

Nu văd rele fapte;

Îți sugi degițelul

Ca și mielușelul

Iarbă, spicuri noi.

Simți tu oari veghierea,

Simți tu mîngîierea

L-a ta legănare,

La a ta mișcare,

Cînd sugi buza ta?

Simți cîți te-nconjoară,

Simți cîți te adoară,

Simți tu cîte fețe

Stau să te răsfețe

Cînd te-i deștepta?

Te deștepți, ș-un tată

Mume-tei te-arată,

Brațele-ți întinde,

Te saltă, te prinde

P-un sîn palpitînd.

Mumă-ta-n plăcere

cheamă, te cere,

Ardo rea-i te strînge

Și-n plăcere-i plînge

Privindu-te blînd.

Ea la cer privește

Și îi mulțumește;

La tine se uită

Și cu totul uită

C-a cercat dureri.

Cîtă mulțumire

Dup-o chinuire!

Tu faci armonia,

Tu faci bucuria

Ș-ale lor averi.

Cît de mult îmi place

Să văz să se joace

Mîna-ți rumeoară,

Ca aureoară,

Pe sînu-i de crin!

Cît e de frumoasă

Lacrim-amoroasă

Din ochii focoși

Verzi și schinteioși

Pe sînu-i cel plin!

Rechemarea

O, iartă-mi îndrăzneala, sublima mea ființă!

De chem iubitu-ți nume p-ast loc ce-ai părăsit,

E singura-ndulcire la cruda-mi suferință;

E balsam ce alină un piept prea obosit.

În toată întristarea-mi, de n-aș avea icoana

Ce lași tu după tine-n ast suflet dureros,

Ce altă mîngîiere mi-ar ușura povara

Ce-atît de greu m-apasă pe globul cel spinos?

Viața mi-e întreagă în astă suvenire

Ce vine ca speranța s-oprească-al meu suspin;

Vederea umbrei tale mi-e dată moștenire,

Și nu rostesc alt nume cînd cerului mă-nchin.

Să văz cu nepăsare aceste sfinte locuri,

În care fui odată atît de fericit!

Să nu mai simț fioare, gîndind l-acele jocuri,

Ce-n brațele naturii cu ea am săvîrșit!

Să viu pe aste maluri, să văd 'astă dumbravă,

Să calc aste colnice fără a-mi repeta

Plăcerile d-atuncea, ș-a uitării-otravă

În inimă-mi s-o facă a nu mai palpita?

Aceste sacre-nscripții ce timpul adîncează

În coaja noduroasă copacilor ce cresc,

Ce ore de viață, d-amor înfățișează,

Să fiu strein de ele? Să nu mai le citesc?

Să nu mai țiu eu minte acele nopți de vară,

Pe cînd, cu ea-mpreună, ast lac îl ocoleam;

Cînd, făr-a prinde veste, gîndind că-i de cu seară,

Vedeam că iese ziua și nu ne mai trezeam?

Să uit, cînd rătăcită, cu frica-n cătătură-i,

Din brațele-unei mume, în brațe-mi s-arunca?

Cînd sînul ei pă pieptu-mi și gura mea în gură-i

Uita și datoria și chiar ființa sa?

Să nu adun în patu-mi, și plin de nerăbdare

Să iau aceste rînduri cu lacrămi a uda?

Ființa-mi cea mai scumpă să cază în uitare?

Să nu am mîngîierea măcar a o cînta?

Nu, spirt al vieții mele; num-astă suvenire

Îmi poate-ndulci viața din care tu scăpași.

Mai fie dar cu mine și pînă la unire,

Cînd, lepădînd povara-mi, voi fi-n al tău lăcaș.

Acolo, împreună, scăpați din astă-urgie,

Vom fi etern în pace; d-acolo ne-om ruga

Eternului părinte să nu se mai mînie,

Să nu mai hotărască în lume a ne-arunca.

Reflecție

I

O, cîte trebuințe chiar omul și le face,

Pizmaș pe sine însuși, se las-a se tîrî

De patimi și de pofte; își vinde a sa pace

Ș-aleargă el de sine sub jug a se vîrî.

În veci fără simțire, trăiesc ca dobitoace,

Stăpîni își cată singuri, le zic că sunt păstori;

Ca vita fără voie la glasul lor se-ntoarce,

Și gem, se-mpovărează subt asprii protectori.

Găsesc de fericire subt jug ca să trăiască;

Genunchii lor se-nmoaie și capu l-e plecat,

Si oricare povară sunt gata să primească;

Se-ntrec, sărut piciorul ce simt că i-a călcat.

Se bucur și sunt veseli cînd capăt vreo poruncă

Și mîndri de onoarea că sunt deosebiți,

Alerg, cu mare fală, și-n valuri se aruncă;

Își uit-a lor ființă la cîte-s porunciți.

La slujbe rușinoase se-ntrec să le-mplinească,

Și faptele cu fală ca merite își spun,

Și tremur ca stăpînul să nu își necăjească

Și liberîndu-l, p-altu s-aleagă mai de bun.

Ce dulce e viața acelui ce trăiește

Stăpîn pe sine însuși și nu e-al nimului,

Se bucură de toate și toate îi priește;

Natura, universul, întregi sunt ale lui.

Iar tristă este starea acelui ce se vede

Legat, că nu mai poate de sine-a dispoza;

Mașină fără suflet, nici știe, nici prevede

De-i dreaptă acea lege ce vin a-i impoza.

Și daca vre o dată simțirea-i se dezgheață,

Îi cere socoteală de cîte a făcut;

Sau va și el odată să schimbe astă viață,

Un glas din iad răsună, îi strigă: ești vîndut!

Departe toate astea! în turme ei trăiască,

Cu pielea și cu viața tiranii a-și hrăni;

Eu crez în Libertate, și ea mă cîrmuiască,

Nu-mi trebuie protector în lanț a m-ocroti.

Departe astă viață de omul cel ce simte,

Rămîie pentru-acela născut automat,

Ce n-are-inteligință, nici poate da cuvinte

Spre ce veni în lume, spre ce fu întrupat.

Ce e acea onoare ce tremur a o pierde

La micele căprițe a unui îngîmfat,

Stăpîn ce îi sugrumă și nencetat îi crede

Născuți pentru serviciu la cîte a visat?

Ce este acel aur din care-și fac podoaba

Spre fala unui mîndru despot ce le-a luat

Și sufletul și mintea, și le-a depus otrava

Ce-omoară-inteligința ce cerul le-a lăsat?

Acel ce-n sărăcie nu poate să trăiască,

El sclav a fost să fie și sclav etern va fi!

Servească dar, de-i place atît să s-umilească,

Tîrască-rse pe praguri, căci sclav el va muri.

II

Îmi place viața lină, speranța înainte;

Și-n locuri singurateci, în sine-mi mulțumit,

Să nu port acea grijă ce duc cei fără minte;

Să dorm îmi place pacinic, de cuget netrudit.

Și pură, tot vergină rămîie a mea pană;

Să nu mă facă-n viață-mi de mine-a mă roși.

Corupția departe; tentații de Satană

Să nu găsească-n mine cărare a veni.

Eu las societatea și grijile ce-omoară

Pe toți nesocotiții ce-un bine-și nălucesc,

Ce-ațint vre o himeră și-n ea se dezonoară,

Ce-o duc în agonie și-ntr-însa se sfîrșesc.

Deștept cu aurora, să stau la o fîntînă

Și rouă dimineței pe fruntea mea căzînd,

Să-mi cînte rîndurica și fluierul din stînă,

Să văz cum naște ziua și turmele păscînd.

Să văz pe muncitorul cum țelina despică,

Și-n brazda lui adîncă să-l văz a semăna

Speranța unei toamne; sudoarea lui ce pică,

Să-l văz privind-o vesel, cînd brazda-i va uda.

La pacinica murmură de-un rîs ce șerpuiește

Prin văile verzite cu unda-i de clistar,

S-adorm în murgul serii, cînd mierla fîlfîiește

Prin frunzele stufoase a unui vechi stejar.

S-ascult privighetoarea pe cînd se dezmierdează

P-o cracă înverzită în noaptea fără nor,

Acolo unde lațuri și pușcă nu cutează

Să tulbure-al ei cîntec, să-i dea vre un fior.

Veniți, iubite muze; etern să fiți cu mine;

Să nu gîndiți vreodată că eu vă voi trăda

La cîte vă degradă acei ce nu-s în sine

Și vînd pudoarea voastră, tiranii a cînta.

Veniți, frumoase zîne! Cu voi eu toată viața

O Patrie ș-Amorul în pace voi cînta;

Cu voi eu împreună doresc să gust dulceața

Ce-o gust aceia numai ce știu a vă visa.

Rugăciunea

Θεέ! ύμυεί τηυ δοξαυ δου ή υΰξ χαί ή ημέρα.

Άσύμφωυοι τόδοι λαοί σε προδχονοϋν συμφόνως

Π. Σοϋτξος

I

Trece noaptea. Un luceafăr s-a ivit spre orient.

Stelele își pierd lumina și luna va să apuie.

Ca o femeie din somnu-i ce mijaște un moment,

Răsăritul își revarsă, peste aburi ce se suie,

Niște plete aurite.

Nu mai poate rîndurica

Cîntînd. Toată păsărica

Se spală-n rouă oprite

Sub frunza unde-a dormit.

Tuciul solemnei răsună, ne cheamă a ne-nchina.

Toată ființa se roagă, simțirea sa se renaște:

Muma își privește pruncul, oaia mielul care paște;

Pasu-ncepe-a fi simțit,

Fiara hrană a-și căta.

II

Dar, stăpîne: în tot lucrul este-nscrisă mîna ta.

Sau în umbră, sau în soare, sau pe stîncă, sau pe unde,

Sau pe iarbă, pe zăpadă, – pe tine-oi întîmpina.

În senin, în vijelie, în insecta ce s-ascunde,

În elefantul gigantic,

Într-un mielușel, hienă,

În găoace, în balenă,

Chiar în ateul cel groaznic,

Te explic și te onor.

înă mă-i trage, stăpîne, într-un alt domen al tău,

Pînă-mi vei lăsa gîndirea, pînă cînd mi-i lăsa graiul,

Pînă cînd, subt astă formă sunt, trăiesc și-mi găsesc raiul,

Pe eternul îl ador, – Mă cunosc că sunt al său.

III

Ast soare ce mă-ncălzește; aerul cel trăitor;

Apa care mă adapă; pămîntul care mă poartă;

Aste timpuri ce se schimbă, fiecare roditor;

Astă mare fără margini; astă noapte înstelată;

Vederea ce mi le-arată,

Auzul ce mi le spune,

Voința-mi ce le supune, –

Oari, ce ființă spurcată

Vrodat-a tăgăduit?

Cum poate omul să fie, să trăiască, făr-a ști

Că este, trăiește, simte?

Și daca este,’ trăiește,

Cine l-a făcut? Ce-l ține? Unde? Cine îl hrănește?

Prin ce? Cum s-a zămislit? –

Scepticul s-ar ameți!...

IV

Nu e nici un om, stăpîne, ce n-a avut dumnezeu.

Nu pot să te înțeleagă, pentru asta n-ai un nume.

Înțelepții toți te cată: Brahma, Odin, Prometeu;

Dar ne este scurtă mintea, nu poate pătrunde-n lume.

Te-au aflat însă, te crede;

Dar nu te pot înțelege,

Căci e-adîncă a ta lege!

Moisi, și el te vede:

Dar nu spune ce fel ești.

Zoroastru, Minos, Solon, Socrat și cu Ciceron,

Se mir și ei cu plugarul ce simte tainile tale,

Vede nencetat efectul în toate muncile sale,

Se gîndesc, – unde trăiești?

Dar s-opresc toți cu Newton.

V

Stoicii cei tari și mîndri, Pitagori cum ș-ăi de-n jur;

Democrit care își rîde, Eraclid care ne plînge;

Din Platon ce ne mîngîie, pînă-n crudul Epicur;

Luther și Calvin, Saint-Simon; Mahomet ce cere sînge,

Cînd p-ascuns și cînd de față,

Cînd numind, cînd fără nume,

Cum că astă mare lume

Are un stăpîn ne-nvață,

Care trebuie-a-l slăvi.

Și baza voinței tale fiecare a simțit:

„Omul, omului să facă aceea care dorește

Să-i facă și lui iar omul”.

Nimini nu tăgăduiește

Cum că, stăpîne, ai voit

Omul a fi fericit.

VI

Unul, un miel fără pată depune la templul tău;

Altul, colo îți înjunghie ecatomba[1] cea bogată:

Altul, vezi că-ți sacrifică soția, sîngele său;

Ș-un cațic taie, mănîncă prada lui cea necurată

În fața statuiei tale.

Știu că rătăcesc, părinte;

Dar, vai! ce alte cuvinte

Îl fac crud cu ale sale,

Daca nu iubirea ta?

Trudele care martirii de cînd lumea au răbdat;

Acele-otodafe[2] groaznici, care ți-aprindea creștinii,

Războaiele sîngeroase între creștini cu păgînii,

N-au fost în onoarea ta? Stric ei, daca au stricat?

VII

De cînd tu liberași viața; de cînd ai făcut pe om,

De cînd, ca să te cunoască, i-ai spus marea trebuință,

De cînd, ca să te găsească, el sfăram-orice atom;

De cînd mintea-i se trudește ca să afle-a ta voință

Într-o pasăre ce zboară,

Într-un fenomen departe,

Într-un fum ce se împarte,

Chiar în victima ce-omoară,

D-atunci, oare-ai măsurat,

Stăpîne, din aste neamuri, care mai mult te-a mărit!

Dar ți-au dat schidoale forme! dar te micșora-n țermonii;

Cultul lor era onoare, zbieretele lor, armonii!

Credea că te-a-ndatorat

C-o cruzime de-ngrozit.

VIII

Tu vei primi dopotrivă și p-ăl rău ca și p-ăl bun;

Tu ai lăsat în om însuși pe om cin’ să pedepsească,

Cine să-i facă mustrare și cine să-l răsplătească.

Tu primești pe toți în sînu-ți, căci ție toți se supun!

Ast stăpîn ce-ai pus în mine

Fără clipă priveghează:

E-aci blînd, aci turbează;

Cînd mă depărtez de tine,

Mă întoarce înapoi.

Și cînd sunt fără păcate, cînd de rele sunt plătit,

El atuncea mă liberă și sînul tău mă primește.

De tot ce-am făcut aicea, unde voia-ți m-osîndește,

La ora mea de apoi,

Sunt curat cum am venit.

IX

Eu nu te-am crezut, părinte, cu slăbiciuni omenești.

Nici pe lemne, nici de piatră, nici în mantelă albastră,

Nici pe acvilă călare, nici pe nori că te-odinești, –

Slabe simboluri ce naște mintea mărginit-a noastră

Le-am desprețuit pe toate, N-am hotărît lăcuința-ți,

N-am crezut că știu voința-ți,

N-am crezut că daruri poate

Pe tine a-ndupleca. Și ce daruri avem,

Doamne, care să putem să-ți dăm?

Tămîie? sînge sau aur?

Orice-avem e de la tine.

Iartă, Doamne, pe aceia care se privesc pe sine,

Și voiesc a-ți aplica Slăbiciuni ce noi purtăm!

X

Iartă pe toți dopotrivă: și pe cel ce te va om,

Și pe cel ce te va șarpe, și pe cel ce te va soare;

Pe cel ce te mărginește într-un fel sau un atom;

Pe cel care, ca să-ți placă, se pornește să omoare

Pe cel ce cu bani în mînă

Vine să te mituiască!

Pe cel ce va să zidească

Un templu unde te mînă,

Ș-a-ți dă pravili ei cutez!

Pe cei ce-au a tale daruri și-ți mai cer ș-alt ajutor,

Iartă pe cel ce se roagă să-i ajuți cînd face crime:

Pe ateul ce te-mbală, blestemă a ta asprime!

O! ast blestem este: crez

În eternul Creator!

XI

Cînd durerea ne gătește fericiri nouă-a gusta;

Cînd lenea nu ne dă hrana, sau cînd sub tirani ne pasă;

Cînd cugetul ne trudește; cînd pizma ne-a revolta:

Vrînd ca să scăpăm de toate cîte aci ne apasă,

Atunci alergăm la tine:

Unii rog, alții blesteamă –

Te gonesc, alții te cheamă;

Căci nu știu cum e mai bine,

Și le trebuie-ajutor!

Cînd cugetul se mînie, unde putem alerga?

Atunci, zăpăciți, stăpîne, te căutăm și dăm năvală;

Te chemăm ca să dai pacea-n ast demon ce se răscoală:

Cînd n-am crede-un Creator,

Atunci nu l-am blestema.

XII

Iartă, Doamne, dopotrivă pe tot neamul omenesc!

Pe tiranii ce turbează cînd încep ca să bea sînge,

Care, orbi-n a lor turbare, sug p-acei ce se smeresc

Și zburlez ca niște fiare cînd privesc pe cel ce plînge.

Iart-un preot ce te vinde;

P-ăi de-și uită datoria;

P-ăi de-ncurajez sclavia;

Pe cel care se întinde

Să ia hrana-ălui sărac.

Pe cel ce nedreptățește ca și p-ăl nedreptățit,

Tartă p-ăl de-ncurajază crimile cele spurcate;

Pe cel ce se veselește de un rău oe altul pate;

Pe cel care, dupe plac,

Dă dreptatea la-ăl greșit.

XIII

Iartă pe cel ce în umbră a-nfipt fier omorîtor;

Pe cel care, orb de glorii, chiar pe frații săi strivește;

Pe cel ce își smulge însuși viața care ți-e dator;

Pe cel ce cumpără, vinde omul care îi robește;

Pe cel care se supune;

Pe cel care lingușaște;

Pe cel care se tîraște,

Ca pe cel cu fapte bune,

Ca pe cel folositor.

Pe spionul ce-și dă frații la gîzi ce l-a cumpărat;

Pe cei ce-și blestem copiii; pe cei ce-și îmbal părinții

Pe cei care, beți de pofte, își rod viața lor cu dinții;

Lașii ce-au calomniat, Și mîrșavul trădător.

Răsunet la Hora Unirei

Vin’ să strîngem mînă-n mînă,

Toți c-o inimă română,

Și să-ntindem danț premare,

L-a unirii-ne sărbare!

Piară cei ce ne-nvenină,

Trîntori, viespe din stupină!

Între noi să nu mai fie

Decît frați și veselie.

Măi bădiță moldovene,

Prinde-te cu mine, nene,

Ca să fim într-o unire

Și la viață și-n pieire!

În unire-avem putere;

Altfel nu putem, măi vere!

Și dușmanul se sfiește

Văzînd pe român că crește!

Suntem gemeni, măi fîrtate,

Din părinți într-o dreptate,

Ca doi ochi la semănare,

Ca doi brazi la înălțare.

Cum.te chemi, așa mă cheamă;

Ce te temi, d-aia mi-e teamă;

Îmi ești frate și-ți sunt frate,

În noi doi un suflet bate.

Ai la Milcov cu grăbire

Să-l secăm dintr-o sorbire,

Și să tragem danț premare

Peste vechile hotare.

Și s-aducă sîntul soare

Ș-acea zi de sărbătoare:

Danțu-n horă s-ocolească

Toată țara românească!

Ascultați! răsună valea!...

De pe Prut și de pe Jiu,

Vin românii, negresc calea;

Vin în cete mii de mii.

Munții i-ar surpa, d-ar vrea-o,

Că-s ca holdele de grîu!

D-ar fi Dunărea, ar bea-o,

Dar o poznă de pîrîu!

Nu clipiți în zi de Paște,

Liliecilor spurcați!

Soboli, Cristulețul naște!

În pămînt vă adîncați!

Cîți sunteți cu frunți senine,

Inimi calzi, de neam români,

Credeți că-n unire-i bine;

N-avem teamă de păgîni.

Să ne facem țară mare

Și unită într-un: stat!

Cine-i mare e și tare;

Cine-i tare-i respectat.

Nu tot doine și jelire,

Nu tot plîns și suspinat,

Nu tot frică de pieire

La-orice vînt a adiat.

Uite-n sus și mergi d-a dreptul

Spre vrăjmașul ce-o căta

Să-ți nesocotească dreptul

Și să calce țara ta.

Dreptu-ne de apărare

Europa l-a prescris.

N-avem nici o-mpiedicare:

E-n tractatul din Paris.

Europa azi ne cere

Ce dorim să arătăm.

Frați, sculați-vă-n picere

Și cu toții să strigăm:

Cerem toți și vrem Unire!

N-așteptăm nici un minut;

Mîine-om sta la chibzuire

Ce mai este de făcut.

Cel ce cere dezunirea

Nu-i bun nici stăpînitor;

Ala vrea în veci robirea;

E un mîrșav trădător.

S-a dus! eu orice-oi face

S-a dus! și orice-oi face

Sunt toate în zadar;

Dar cugetul mi-e-n pace,

Căci tu-mi dai ast pahar.

Tu mergi la bogăție

Și uiți că te-am amat;

Cînd eu, pe avuție

Nu te-aș fi schimbat.

Mai bine lîngă tine

Pe praguri aș robi,

Decît, cu alta-n mine,

Pe tron a-mpărăți.

Cînd viața-mi se precurmă,

Cînd gata sunt să mor,

Credința mea din urmă

Ești tu ș-al meu amor.

Salahorul

Paris, 1854

Bicele îmi crapă pielea,

Deger gol pe scuț de gheață...

E departe încă schelea,

Și-s flămînd și fără viață!...

Între blane ca fuioru,

Intre muzici și făclii,

Voi vă bateți cu picioru,

Dănțuiți pe rane vii.

Trageți danț pe rana noastră;

Noi țipăm, voi hihotați!

Nu suntem de legea voastră!

De bani nu vă săturați!

O, soția-mi e stîrpită

Subt o crosnie de lemne

în hordii, și vinețită

Carnea-mi d-a bicelor semne!

Copilașii-mi plîng acasă,

Bouleanii mi-au murit,

N-a rămas român în plasă,

Munca pe cîmp ne-a pierit.

Pînă cinci din astă pîine

Ce sudoarea mea produce,

Nici un pic măcar pe mîine

Românașul să n-apuce!

Aste holde aurite

îmbuiba-vor tot străin?

Ș-aste dealuri înverzite

Pentru dînsul varsă vin?

Lîna oițelor mele

Pentru el se toarce-n dîrstă?

Ș-oi răbda eu mult în piele,

Sila fie-mi fără vîrstă?

Sufletul mai am în oase –

Pe dînsul, Sfinte, mă jur

Că-n palatele frumoase

Chiar la glasu-ți voi fi dur!

De cinci ani salahorie!

Trag cu pieptu-n jug ca vită,

Vatra mi-a rămas pustie,

Ș-încă-mi cer ciocoii mită!

O, boieri cu noi d-un sînge,

Voivozilor pămînteni,

Voi rîdeți și țara plînge

De la munte la bălteni!

Fiica voastră, cea nevastă,

Se golește la barbar

Și cu dînsul coastă-n coastă,

Joacă, beată de tovar.

Chiar bărbatu pe soție

Și-o trimite la străin

Să-i aducă din hordie

Un nișan[1], un post, un cin.

Juni posadnici[2], — alivanta!

Cu zulufii hălăciuc,

Își vînd trupu și amanta

La manaf bașibugiuc,

Și părinți cu hîrci cănite

Și de boale schilodiți,

Mumele sulemenite

Și cu dinții înnegriți,

Țin veriga,- și rîd la ușă;

Și băloși, ascult suflînd

Neamțu-nalt, zbîrcit-mătușă,

P-un sîn tinerel gemînd.

N-aveți țară, n-aveți lege,

N-aveți inimă-omenească!

Între voi, n-avem ce-alege, –

Piară brasla boierească!,

Și de e fatalitate

Să avem stăpînitor,

Vie din străinătate

Să vă bage în popor!

Schitul

Acum e miezul nopții, și tuciul, deșteptat,

Lovește și răsună din nalta-i locuință,

Ca glasul ce pornește o oaste-n biruință,

Și-n munți, din stîncă-n stîncă, eco l-a repetat.

Și preajmile-n departe parc-ar spăimînta;

Parc-a sosit și ora d-a doua înviere;

Parcă se-nalță tronul la care ni se cere

Și cugetul și fapta răsplată a-și căta.

Ca suflete întocmai cînd strigă Mihail;

Ca umbre căror moartea locașul le arată;

Ca oaste ce se cearcă de este-n veci tot gata;

Ca emigrați ce află că-i chem de prin exil, –

Pe sute de potece bătute nencetat

De greii sandali negri ce-n nopți fără de stele,

În zile fără soare, pe lapovițe grele,

Pe vijelii, pe vifori, deloc n-au pregetat, –

Se mișc prin întuneric părinții singuriți,

Mai negri decît noaptea, mai vechi decît stejarii,

Cu pletele ca blana pe care-mbracă țarii,

De privigheri și posturi neîncetat slăbiți.

Și cînd lucește-un fulger pe cîțiva gîrbovi, orbi,

Al căror sînge-ngheață în vinele slăbite,

Se văd jucînd pe raze acele barbe-albite,

Ca fulgii unei ier ne pe penele de corbi.

Orbiți de bătrînețe, slăbiți d-al rugii jug,

Se leagăn în toiege, căci mai le-au trecut seara; –

Sunt grei ca și pămîntul, și galbeni ca și ceara

Ce luminează groapa de morți fără coșciug.

Se mișc încet spre centrul în care e-nălțat

Un templu-a cărui cruce de nori se ruginește,

Precum se roade piatra-i de plînsul ce pistește

Din fruntea încrețită a celui genucheat.

Nimic nu îi conduce spre templul înnegrit,

Nimic, decît o lampă ce parcă licurează

În fundul monăstirii, precum ne luminează

O rază de speranță cînd sufletu-i mîhnit.

„Frați, vom muri!” șoptește pămîntu-n preajma lor

„Vom muri!” răspund pacinic, în loc de salutare;

„Vom muri!” se îngînă și mai în depărtare,

Și moartea se urează ca un ceresc favor.

Sprînceana lor ascunde o pleopă ce-a secat

Privind icoana morții în hîrca cea uscată,

Ca sălcii plîngătoare o piatră înghețată,

Sub care focul, viața, speranța a-ncetat.

Dar îns-a lor speranță e vie ca Cristos;

E verde ca tulpina a cării crăci pîrlite

Se-ncarcă-n miezul iernii de scuțurile-albite,

Cînd mana-eternității viață-i dă din jos.

Așa se hrănesc și ei de mana cea din cer;

Așa credința vine p-ascuns de îi nutrește,

Pe cînd asprimea rugii și postul îi slăbește

în lunga lor veghere pe un toiag de fier.

Și tânărul acela ce-ntreagă viața sa

În ast locaș petrece în trudă, pocăință,

Ce a crescut în rugă, în posturi, umilință,

Și n-a avut prilejul de rele-a se-mbăta, –

Ca și bătrînul care în crime-i obosit,

S-adun să-și ia răsplata; căci nu e osebire:

Mîntuitorul lumii, în marea sa iubire,

Primește p-ăl din urmă ca p-ăl întîi-venit.

S-adun ca să se roage de Tatăl Creator

A ușura țărîna la ginte răposate,

La mii de generații de lume nevisate,

Cu care-ngroașă globul sărmanul muritor.

O! generații care strate, strate se întind

Pe stratele-nvechite, ca undele de valuri

Ce se adun din vîrfuri, se prăvălesc din maluri,

Se-ntind pe oceanuri, vechi valuri cotropind.

O! pentru generații ce trec neîncetat

Pe ast ținut de doliu, cum trec și niște turme

De oi fără putere etern p-aceleași urme

Ce turmele trecute, trecînd, au însemnat.

Acum sunt toți în strane ca în mormîntul lor.

Ochiu-n pămînt ațintă trufia pieritoare

Și mintea-le se-nalță la viața viitoare,

Unde și-au pus comoara prin rugă și amor.

Moisi, Isaia, Daniil se deștept;

Ai lui Iehova preoți ce-au profetat în lume

Ce-a fost și ce-a să fie, – al mîntuirii nume, –

Le strig ca din morminte la cîți vrun bine-aștept.

Asculți tu oare, Doamne, de unde locuiești,

Cum s-urcă cu tămîia un: Doamne miluiește?

P-aști gîrbovi care-ți strigă un: acum slobozește,

Îi ții să vază lumea cum ai s-o mîntuiești?

Trei mii de ani mai bine, stăpîne, au trecut,

De cînd aceste imnuri, în tristă armonie,

Înalță omenirea, s-aline-a ta mînie,

S-o mîntuiești de Răul ce voia-ți a făcut!

Ai hotărît tu, Doamne, sfîrșit la ura ta?

Vrun Hanaan ne-așteaptă sau a Sodomii soartă?

Mai e vre o cercare l-a fericirii poartă?

Mai sunt cutremuri, groaze pînă te-i arăta?

O! mintea mea se pierde cu cît o duc mai sus!

Se pierde-n mii de gînduri, ca urma-n labirinte,

Ca ruga și ca plînsul vărsate pe morminte;

Se pierde ca tămîia pe vînturi de apus!

Se pierde, s-adîncează într-un deșert noptos;

Se pierde să străbată voința-ți, vecinicia,

Ca acvila ce-aleargă să măsure tăria,

Ș-orbită în lumină, se prăvălește-n-jos.

Sonet la

Acum e miezul nopții, și tuciul, deșteptat,

Lovește și răsună din nalta-i locuință,

Ca glasul ce pornește o oaste-n biruință,

Și-n munți, din stîncă-n stîncă, eco l-a repetat.

Și preajmile-n departe parc-ar spăimînta;

Parc-a sosit și ora d-a doua înviere;

Parcă se-nalță tronul la care ni se cere

Și cugetul și fapta răsplată a-și căta.

Ca suflete întocmai cînd strigă Mihail;

Ca umbre căror moartea locașul le arată;

Ca oaste ce se cearcă de este-n veci tot gata;

Ca emigrați ce află că-i chem de prin exil, –

Pe sute de potece bătute nencetat

De greii sandali negri ce-n nopți fără de stele,

În zile fără soare, pe lapovițe grele,

Pe vijelii, pe vifori, deloc n-au pregetat, –

Se mișc prin întuneric părinții singuriți,

Mai negri decît noaptea, mai vechi decît stejarii,

Cu pletele ca blana pe care-mbracă țarii,

De privigheri și posturi neîncetat slăbiți.

Și cînd lucește-un fulger pe cîțiva gîrbovi, orbi,

Al căror sînge-ngheață în vinele slăbite,

Se văd jucînd pe raze acele barbe-albite,

Ca fulgii unei ier ne pe penele de corbi.

Orbiți de bătrînețe, slăbiți d-al rugii jug,

Se leagăn în toiege, căci mai le-au trecut seara; –

Sunt grei ca și pămîntul, și galbeni ca și ceara

Ce luminează groapa de morți fără coșciug.

Se mișc încet spre centrul în care e-nălțat

Un templu-a cărui cruce de nori se ruginește,

Precum se roade piatra-i de plînsul ce pistește

Din fruntea încrețită a celui genucheat.

Nimic nu îi conduce spre templul înnegrit,

Nimic, decît o lampă ce parcă licurează

În fundul monăstirii, precum ne luminează

O rază de speranță cînd sufletu-i mîhnit.

„Frați, vom muri!” șoptește pămîntu-n preajma lor

„Vom muri!” răspund pacinic, în loc de salutare;

„Vom muri!” se îngînă și mai în depărtare,

Și moartea se urează ca un ceresc favor.

Sprînceana lor ascunde o pleopă ce-a secat

Privind icoana morții în hîrca cea uscată,

Ca sălcii plîngătoare o piatră înghețată,

Sub care focul, viața, speranța a-ncetat.

Dar îns-a lor speranță e vie ca Cristos;

E verde ca tulpina a cării crăci pîrlite

Se-ncarcă-n miezul iernii de scuțurile-albite,

Cînd mana-eternității viață-i dă din jos.

Așa se hrănesc și ei de mana cea din cer;

Așa credința vine p-ascuns de îi nutrește,

Pe cînd asprimea rugii și postul îi slăbește

în lunga lor veghere pe un toiag de fier.

Și tânărul acela ce-ntreagă viața sa

În ast locaș petrece în trudă, pocăință,

Ce a crescut în rugă, în posturi, umilință,

Și n-a avut prilejul de rele-a se-mbăta, –

Ca și bătrînul care în crime-i obosit,

S-adun să-și ia răsplata; căci nu e osebire:

Mîntuitorul lumii, în marea sa iubire,

Primește p-ăl din urmă ca p-ăl întîi-venit.

S-adun ca să se roage de Tatăl Creator

A ușura țărîna la ginte răposate,

La mii de generații de lume nevisate,

Cu care-ngroașă globul sărmanul muritor.

O! generații care strate, strate se întind

Pe stratele-nvechite, ca undele de valuri

Ce se adun din vîrfuri, se prăvălesc din maluri,

Se-ntind pe oceanuri, vechi valuri cotropind.

O! pentru generații ce trec neîncetat

Pe ast ținut de doliu, cum trec și niște turme

De oi fără putere etern p-aceleași urme

Ce turmele trecute, trecînd, au însemnat.

Acum sunt toți în strane ca în mormîntul lor.

Ochiu-n pămînt ațintă trufia pieritoare

Și mintea-le se-nalță la viața viitoare,

Unde și-au pus comoara prin rugă și amor.

Moisi, Isaia, Daniil se deștept;

Ai lui Iehova preoți ce-au profetat în lume

Ce-a fost și ce-a să fie, – al mîntuirii nume, –

Le strig ca din morminte la cîți vrun bine-aștept.

Asculți tu oare, Doamne, de unde locuiești,

Cum s-urcă cu tămîia un: Doamne miluiește?

P-aști gîrbovi care-ți strigă un: acum slobozește,

Îi ții să vază lumea cum ai s-o mîntuiești?

Trei mii de ani mai bine, stăpîne, au trecut,

De cînd aceste imnuri, în tristă armonie,

Înalță omenirea, s-aline-a ta mînie,

S-o mîntuiești de Răul ce voia-ți a făcut!

Ai hotărît tu, Doamne, sfîrșit la ura ta?

Vrun Hanaan ne-așteaptă sau a Sodomii soartă?

Mai e vre o cercare l-a fericirii poartă?

Mai sunt cutremuri, groaze pînă te-i arăta?

O! mintea mea se pierde cu cît o duc mai sus!

Se pierde-n mii de gînduri, ca urma-n labirinte,

Ca ruga și ca plînsul vărsate pe morminte;

Se pierde ca tămîia pe vînturi de apus!

Se pierde, s-adîncează într-un deșert noptos;

Se pierde să străbată voința-ți, vecinicia,

Ca acvila ce-aleargă să măsure tăria,

Ș-orbită în lumină, se prăvălește-n-jos.

Stanțe

I

De cîte ori în brațe te văz cu al tău fiu, –

D-aș ști că parabola-mi o iartă cuviința,

Sau daca adevărul nu vatămă credința, –

Puterea-ți mă silește un eretic să fiu.

Cînd stai cu toată mila spre pruncu-ți a căta,

Îmi pare pe Madona c-o văz d-al doilea-n lume;

Și-ți spui, în conștiință, că nu-ți poci da alt nume,

Decît că ești aceea ce Gabriel cînta.

Iar daca a mea dogmă va fi o rătăcire,

Artistul e de vină, c-a lui dumnezeire

Ca tine de frumoasă a vrut imagina.

Eu simț de datorie și de creștinătate,

Eu simț că dau exemplu de-adîncă pietate,

A mă-nchina la tine și a te adora.

II

Onoarea cea adîncă ce-nspiră-a ta persoană

Mai are înc-o taină ce-nspiră și amor:

De cîte ori m-apropiu, sau văz a ta icoană,

Din unghii pînă-n creștet mă trece un fior.

Amorul mă îndeamnă durerea mea a-ți spune,

Respectul mă oprește și-mi zice ca să tac;

Puternici dopotrivă, nici unul se supune,

Se lupt etern în mine și nu știu ce să fac.

Putința stă la tine, o, angele de pace!

Să intri între dînșii, s-ajuți pe cel ce-ți place,

Să curmi această luptă ce-atîta m-a slăbit.

Îți spui că unul însă e crunt cu mintea-n sine;

Iar altul este tînăr, frumos, leit ca tine;

Acuma dar alege-ți, căci el a biruit.

III

Întocmai ca o rouă ce-n nasturi dimineața

Se lasă pe un mugur ce-acum a înverzit,

Văz lacrăma ce cade din pleopa-ți ce-mi dă viața,

Ș-o sîntă lege-Amorul în ea a zugrăvit.

Cînd ochii tăi de flăcări, frumoși ca primăvara,

Azvîrl a lor schinteie d-un verde de smarant,

Pe buza ta cea vie și veselă ca vara,

Etern în floare-i este un mîndru amarant.

De ce o plăsmuire nu va să mă supuie!

De ce a mea speranță nu poate să se suie

La dulcea amăgire că poate m-ei iubi!

Cînd te recheamă mintea-mi, eu simț o strămutare

Ce -mi dă dureri cumplite; dar crez c-o vindecare,

În loc să-mi facă bine, mormîntu-mi ar grăbi.

IV

Ce este fericirea? Care să fie raiul?

Care să fie pomul oprit la muritori,

Daca nu este sînu-ți care oprește graiul

Și face ca rebelii să-ți fie-adoratori?

Ce floare e aceea ce-Amorul protectează,

De nu sunt trandafirii ce-n față-ți înfloresc

Și care, pe-ndrăznețul ce a-i privi cutează,

Împung atît de ager deloc ce-i întîlnesc?

Ce oară e săgeata ce fabula ne spune,

De nu e cea schinteie ce ochiul tău depune

Cu astă firbințeală în sîngele din mine?

Ce este fermecarea? Ce poate fi răpirea?

Oari încîntarea ce e? De nu e chiar uimirea

Ce simț că-ncet mă fură cînd m-aflu lîngă tine?

Susana

I

Înaltă și măreață, Susana-naintează

Urmată d-a ei sclave, cînd luna argintează

Pe chedri, sicomori.

Cînta rugind pre Domnul, cu sclavele-mpreună,

Pe Ioachim să-l ție, să-i fie calea bună,

Căci vine cu comori.

Sub albia ei mantelă, pe un tunic de lînă

Albastru ca seninul, s-arat-o albă mînă

Într-un bogat colan

Din care se atîrnă și două pozunare

Lucrate numa-n aur. Mărgăritar prea mare

Formează-un greu ghiordan

Plin d-amuleți simbolici ce-opresc, înfrunt deochiul;

Și lungi cercei de pietre, ce nu-i ațintă ochiul,

Dau flăcări prin voal.

De sub cămașa lungă și puțintel sumeasă,

Ar fi pîndit profanul secunda cînd să iasă,

Strîns mult într-un sandal,

Greu, plin de catareme în chip de semilună,

Pășind cu gravitate, piciorul care sună

De zale-ncongiurat;

De zale tot de aur, de cătărămi lucrate

În onix și rubinuri, de funde mari, lăsate

P-o pulpă de-ncîntat.

În preajma ei, în cale, zbor spirite de pace;

Mărgăritarul curge cu vocea ce întoarce

Cânticul cel frumos.

Zefirii joc pe sînu-i o viță rătăcită,

Și luna își răsfrînge o rază aurită

Pe stema de mados.

Ochiu-i cel viu și negru în ceruri s-ațintează;

Și fața-i plină, albă, s-aprinde, o-nviază

Un sacru spirit de foc.

Ea cere în canticu-i pe soț să i-l aducă,

Să i-l aducă-n grabă, sau că pe ea s-o ducă

Cu dînsul la un loc.

II

Pe o terață-naltă, treptată și întinsă,

Ce răcorește noaptea în astă climă-aprinsă,

Mii vase de un stat

Lucrate d-alabastru, de marmură, aramă,

Prin plante felurite, bazinuri fără seamă

A muntelui lucrat,

Scotea în reliefuri a lui Baal izbînde,

Minunele lui Iosif, a neamului osînde,

Sau grele vînători,

Sau întîmplări prin care frumoasa și smerita

Babiloneanca fiie, în templul zis Milita,

Se dă la călători.

Sub șase stîlpi granitici ș-un roșu văl de lînă

Pe el cu animale cusute tot de mînă,

Măreț era drapat

Un pat de abanosuri, ascuns în bumbac moale,

Ș-un jeț de dinți de fildeș, cu draperii pe poale,

Ș-o baie de agat.

S-exală chiparosul; curmalul și finicul

Se-ntinde în alee; colo undează spicul,

Susamii ce suspin;

Și mai departe, pacinic, Efratul, plin de vase,

Se varsă printre grîne înalte și frumoase

Din valea fără spin.

D-a dreapta se înalță un turn trufaș, gigantic,

Zidit de toat-Asia după un plan fantastic,

De Iehova damnat;

Ș-alăturea cu dînsul a lui Nembrod clădire,

Semeață ca și turnul, își dă a ei privire

În raiul suspendat.

D-a stînga stau palaturi de haldeeni zidite,

Întinse și mărețe, cu naftă tencuite

De Nabopalazar. Încă se țin în contra acelui Isaia;

Mai stau ca să privească p-ăl de-a supus Asia

Că-și pune un hotar.

III

„Ardică vălul ăsta! Îmi place luna plină!

Zefirii dulci s-adie suflarea lor cea lină;

Să văz un cer senin!

Cîntarea mea să meargă d-a dreptul către Domnul

Eu voi să-l rog fierbinte ca să-mi trimiță somnul,

Eu voi să mă închin;

Căci noaptea cea trecută, — o! iesme-ngrozitoare,

Și spirite mălineși vise-omorîtoare

În preajmă-mi au zburat.

O! Ioachim se vede că pătimește-n cale!

Era mîhnit și searbăd... Venise-ntr-ale sale

Și nu m-a sărutat!...

Doi demoni din tartaruri părea că-mi stau la ușă,

Poporul strîngea pietre, taica-și punea cenușă;

Și eu mă tot smulgeam...

Pe mine vrea s-omoare: zicea că-s vinovată;

Dar înger de foc iute din ceruri se arată,

Cînd eu mă sfîșiam;

Străbate ca un fulger; se-ntoarce prin mulțime;

Și intră, trece, piere. — Iubite Ioachime!

O! noi plîngeam mereu!...

Cînd iată-un june tînăr se-nalță dintre lume,

Vorbește... Toți întreabă: — cum este al său nume

Trimis este de zeu?...

Căci spiritul se puse pe fruntea sa cea lată;

Vorbea ș-oprea poporul! ș-o lacrămă curată

Din ochi i-a schinteiat...

Era bălai și dulce, — mișcările-i, cătare:

Părea c-ar fi fost David! ca el vorbea de tare!

Profetul, — m-a scăpat!...”

IV

Așa vorbea Susana, aproape d-a sa baie,

Plîngea ș-era frumoasă!... În ochi avea văpaie,

În apă se uita,

Cînd sclavele din preajmă-i voalu-i ardicase

Și una dintre ele de ea s-apropiase

Și-ncet o dezbrăca.

Îi scoaseră podoaba, tunica-i deschiară,

De brîu se descinsese; sovonu-i desprinseră,

Păru-i căzu pe sin:

Un păr supțire, negru, îi ajungea la glezne,

Se despărțea în două și se zărea prea lesne

Un piept rotund și plin.

Alene gînditoare, culcată pe covoru-i,

Lăsa în mîna sclavei a desculța picioru-i

D-onix, mărgăritar.

O pulpă de zăpadă, ieșită și rotundă,

Ș-un mic călcîi rozatic sub o gropiț-afundă

Da tortură-n Sefar;

Căci el ș-al său complice, pitiți aci-n grădină,

Turbînd de poftă multă, se roagă, se închină,

Chem ceru-ntr-agiutor...

Era schidoli bătrînii: prunelele turbate

Zvîrlea schintei de poftă, și palpite-nfocate

Fierbea în pieptul lor.

Prelung, cu barba rară, cu fruntea încrețită,

Cu ochii roși în hîrca pleșuvă și albită,

Sefar, în sicomori,

Își întindea grumazii, țiind în urmă tare

Pe gîrbovul complice, zgîit, în nerăbdare,

în spasmuri și sudori.

V

Cînd fuse dezbrăcată, înaintă spre baie,

Fricoasă, tremurîndă; — bătrînii stau să saie,

Împunși de pofta lor.

„Acum vă duceți toate, lăsați-mă în pace;

Voi singură, la ceruri, cîntările-mi a face,

Ca imn la Creator...

„Să nu vorbești, Susano, căci altfel ești pierdută!

În noi poporul crede, și tu vei sta ca mută

Cînd noi te-om osîndi!”

„Spuneți-mi care vină?... fugiți să ies din baie!...

Sărmana nu-nțelege ce va a lor văpaie,

Nu poate a-i opri...

Mirobolam s-aprindeți subt patu-mi de culcare,

S-aprindeți smirnă multă în casa cea mai mare,

Ș-atunci cînd voi striga,

Vedeți să fiți p-aproape și s-alergați îndată.

Cu mirt și c-un burete să vie vre o fată

Pe corp a mă spăla.”

VI

Susana era-n baia senină, aromată;

Luna juca pe unda cea creață, colorată

Cu apă din Eufrat.

Sînu-i împunge apa și părul său plutește;

O mînă parc-ascunde edenul ce domnește

Pe bustu-i minunat.

Ea se privea în apă pe gînduri, dar voioasă;

Uitase să se-nchine, — căci prea era frumoasă...

Se bucura de ea.

Se gîdela de apă... Bătrînii în turbare

S-azvîrl uimiți la dînsa; ea țipă și tresare!...

Cu ochii-i sprijinea...

„Frumoasă ești, Susano!” Strigară în uimire

Invierșunați bătrînii. Ieșim, ieșim din fire!

Dă! dă un sărutat,

O, fiica lui Halsia!... nici iadul n-a să știe!...”

Susana, în ideea de crimă, preacurvie,

Da țipăt desperat.

„O!Lasă-te, Susano! Te-om face fericită!

Ți s-a-nchina poporul!” Săraca, zăpăcită,

Cu ochii speriați,

Se zvîrcolea în apă; strîngea-n,tre brațe sînul;

Se da afund; — dar apa-e curată ca seninul...

Bătrînii înfocați!...

VII

„Ca p-ăi d-au zidit turnul, Doamne, îi zăpăcește!

Ca pe-a lui Lot soție, Doamne, mă împietrește!...

Cum voi putea scăpa?...”

„Susana-i vinovată! — strigar-atunci bătrînii –

Ținea pe braț un june! A, vino, Ioachime,

Căci ea îl săruta!

Să vie tot poporul! — Vedeți ce pîngărire!...

Vedeți!... o! ce rușine și ce nelegiuire!

Ce lucru neiertat!

Vin’! unde ești, Halsie? Vin’! Vezi-ți bătrînețea!...

A lui Ioachim, sărmanul, vai! vezi-i tinerețea!

O! ce grozav păcat!

Vedeți colo portița ce a deschis spurcatul!

Vai! n-am putut să-l prindem; nu am privit păcatul;

Căci el curînd s-a tras!...”

Aci pictorul meșter brodească pe Susania!

Aci să zugrăvească, de poate, pe sărmana

În îndoit extaz!...

The spleen

De mult se stinse ziua! Răresc și se-ndesează

Troienii grei de aburi! De mult p-albastrul cer

Răsar și apun stele, ș-asupră-mi ațipează

Al nopții trist și searbăd, întunecos mister.

Ce lungă-mi fuse noaptea și tristă prevegherea!

Ce gînduri mă frămîntă! Viperi ce-a-nfuriat

Se zvîrcolă și rumpe în toată-le puterea

Ast vas ce le coprinde, și-ntreg m-au veninat.

Mi-alunecă prin creieri, precum prin vijelie

Alunecă, lucește un fulger trecător,

Și, șerpuind, izbește o cremene pustie,

Așa și ele-n pieptu-mi izbesc cu un fior.

Plutește, plană luna pe lumea adormită,

Ca barcă de lumină în ocean senin;

Și-n brațe de fantasme simțirea amorțită

Sloboade la plăcere un amoros suspin.

Dar eu, ca sentinelă-n perpetua durere,

Ațint, încrunt vederea p-al Timpului compas,

Ce-ncet, încet pășaște și trece în tăcere

Pe smalțul fără margini ce număr-al său pas.

De ce de mine somnul nu va să se lipească?

De ce cînd tot coprinde, eu singur sunt deștept?

De unde aste groaze ce stau să năvălească?

Ce crime se revoaltă? Ce crime mă aștept?

Nimic din toată lumea în ast minut nu-mi place

Mustrare e de cuget!... Dar iară, ce-am făcut

E doară vro pedeapsă la fapte ce voi face?

Să mustră viitorul ca și un timp trecut?...

Ca o ruină vie ce ar simți mugirea

A mării furiate, a cerului turbat,

În lutu-mi ce se surpă se turbură gîndirea

Și inima-mi vestește răstimp înfricoșat.

Simț globul că se mișcă și cerul se clătește...

Torentele-i de flăcări asupră-mi vor cădea?...

E iadul înainte-mi; e mort orice trăiește:

Sunt cobe eu a lumei? sau lumea cobea mea?..

Un vis în Carpați

I

Noaptea este neagră, și p-ast colț de munte,

Frigul cel de toamnă lasă p-a mea frunte

Bruma sa cea rece.

Tot tace împrejuru-mi, și ochiul nu pătrunde

Astă ceață deasă, ce în văi afunde

Lumea va să-nece.

Umezile boite fulgerul despică.

Tunetul detună, pe maluri se ardică

Fără precurmare.

Crivățu-n pădure departe mugește

Și cremenea stîncii ce-un șoim lăcuiește

Varsă gîrlă mare.

II

În astă umezeală, un somn de grele vise

Aripa sa întinse pe pleoapele-mi închise

Și sufletu-mi zări un ce de-nfiorat:

Într-un palat de flăcări, o sală-i luminată

De mii făclii și lampe, în stofă îmbrăcată,

Ș-un om într-însa sta pios îngenucheat.

Pă searbăda lui față a lampelor lucire

Lăsa să se-ntrevază adînca lui mîhnire,

Cînd mîinile spre cer își ardica rugînd.

M-apropiu cu încetul să-i aflu tînguirea;

Doream să-i aflu starea, să-i știu nenorocirea,

Și iată ce-auzii din gura lui ieșind:

III

„Doamne! l-a ta provedință

Cu toată a mea credință,

Eu viu a mă ruga.

Și daca a mea dorință

Va fi și a ta voință,

Grăbește-a asculta!

Ajută-mi docamdată să-mi fac întîi un nume:

Să poată să mă crează și bun și rău în lume,

Căci a lor credință voi ști-ntrebuința.

Voi prigoni tiranii cu totul să se stingă;

Cruzimea tiraniii pe nimeni să n-atingă,

Tot nedreptățitul la mine-a alerga.

Apoi, după aceastea, i-oi face să-nțeleagă

Mulțimea că e oarbă și trebuie s-aleagă

Cine s-o conducă, — și-n față voi sta eu.

Oh! dă-le lor credință și mie dă-mi putere;

Dă între dînșii ura și mie prevedere

Ca să-i fac să vază în mine, Dumnezeu.

Atîta cer, Stăpîne, și celelalte toate

Le-oi face-așa de bine, cît crez că nu se poate

Să nu vii din ceruri cu mine-a lăcui.

Voi stinge suvenirea a oricărui nemernic

Ce-avu puterea toată și nu știu fi vrednic

D-absolutul bine ce tu lăsași aci.

Tiberii, Caligulii, Neronii și Cristierii,

Și-atîția slabi de înger ce vrur-a da puterii

Aripa întreagă și nu știură cum,

Îi voi șterge cu o faptă-n a lumii suvenire;

Voi face și demonii de mine să se mire;

Cap să mă numească în iaduri de acum.

Voi face tot supusul la mine să se-nchine

Și orice apăsare să zică că e bine:

Eu să fiu stăpînul și toți să-mi fie robi.

La orișice caprice să-i văz, cu bucurie,

C-alerg să le-mplinească; nimic ei să nu știe;

La a mea poruncă, să moară toți ca orbi.

Pă orice îndrăzneață ființă gînditoare,

Voi pune-n temniți negre să nu mai vază soare;

Subt pămînt să geamă; ș-acolo va pieri.

Cu preotu-mpreună, să-mi rîz de omenire;

Prin lege să-i iau mintea, prin sceptru-a sa simțire

Corp, simțire, minte voi ști a le strivi.

Și daca nesupușii vor ardica o frunte

Să-mi ceară socoteală, sau legea-mi să înfrunte,

Voi ști să-i pui eu bine prin însăși frații lor.

Le-oi ști eu stinge neamul cu însăși a lor mînă,

Și liniștind iar pacea, peste a lor țărînă

Voi ardica templuri la bunu-mi Creator.

Iar după ce voi face întreagă-le pierirea,

Să pui să se omoare, să piară omenirea

Și să las un Noe să poată povesti

La alte generații, c-a stat un prinț în lume,

Ce cu a sa putere și-a dobîndit un nume

Demn de toată stima, cît globu-l va trăi.

Și-n zilele-mi din urmă, spre jalea cea obștească,

Voi face din tot locul tot cerul să roșească

De cetăți aprinse în flăcări de rubin.

Ș-atunci, prin munți de corpuri, un ocean de sînge,

Împurpurînd tot globul, în aburi va resfrînge

Numele-ți, prea sfinte, în linii de senin.”

Într-o grozavă spaimă, deloc sunt în picioare,

Și-n ochii-mi sta aievea icoana-ngrozitoare;

O sudoare rece întreg m-a petrecut.

Mi-arunc în ceruri ochii și nu-mi vine-a mai crede

Că ochiul nemuririi, prin neguri, mai prevede

Unde merge lumea și ce plan s-a făcut.

Vaca văduvei

Cînd Murgilă-ncurcă calea

Dup-al soarelui sfințit,

De mugiri răsună valea

Și Brîndușa mi-a sosit.

E țîțoasă, e lăptoasă,

Clopotul i-l înțeleg,

Ea e mai devreme-acasă,

După dînsa nu alerg.

Curge laptele din uger

Ca un șipot, un izvor,

Și Florica i-a strîns luger,

I-a pus sarea în obor.

Vițelușa Viorica

Saltă, saltă spre bordei,

Și fetița mea Florica

Luptă, luptă de curmei;

Amîndouă-alearg’, aleargă:

Una-n blid, la dumicat,

Alta prinde, va să spargă

Ugerul ce i-am lăsat.

Iar Brîndușa linge p-una

Și la alta cată blînd,

Coarnele îi sunt ca luna,

Le mîngîie tot mugind.

Cînd Ziorilă se deșteaptă,

Bag vițeaua în celar,

Și Florica-n prisp-așteaptă

Cu Brândușa pe văcar.

Am vîndut pe la Drăgaică

Doi juncuți trași prin inel,

Linși ca rochia de chitaică,

Ș-astă-iarnă un vițel.

P-amîndouă ea ne ține,

Ea ni-i singurul venit

La orice nevoie vine; –

O, nu-i cereți ierbărit!

Vara

I

Frumoasă este vara!

E cerul cu lumină

Și pomii cu verdeață;

Natura este plină;

Roșatică e seara,

Gălbuie dimineața.

Cîmpii prea colorate

Exal miros din flori,

Și viersuri variate

În cerul fără nori,

Ca dintr-o harpă mare

S-aud în depărtare

Și-n inimi dau fiori.

Îmi place astă dată,

April cînd înflorește

Și pomii și cîmpia,

Pădurea cea uscată

Să văz cum înverzește,

Cum naște bucuria.

Să văz cum se destinde

Azurul cel ceresc;

Să văz cum se aprinde

Cu focul pămîntesc,

Cu munca și cu sporul,

Speranța și amorul

În toți cîți viețuiesc.

Îmi plac și gîndăceii

Cu-aripe mititele,

Cu felurimi de fețe,

Îmi plac și flutureii

De smalț pe floricele,

Cînd zbor cu aripi crețe.

Îmi place rîndurica

La cuib s-o văz zidind,

Îmi place păsărică

S-o văz pe pui hrănind,

Îmi plac și brotăceii, –

Se-mbuc și porumbeii

Iubind și gungunind.

Îmi place-atunci grădina

Și florile-ngrijite; –

Să văz crescînd zambila;

Să văz roind stupina

Pe coaste însmăltite;

Să văz rîzînd copila;

Să văz șezînd la soare

Copilul mic și blînd;

Să văz că nu mai moare

Un orfelin flămînd.

Să văz îndestularea;

Să văz îmbielșugarea

Pe cer și pe pămînt.

Atunci cel ce iubește,

Sau a iubit vreodată,

S-absoarbe în tăcere,

De vise se răpește,

De vise ce-i arată

Trecuta lui plăcere

În unda care fuge,

În crîngul cel întins,

În mielul care suge,

În focul cel aprins,

În umbra ce se-mparte,

În dealul cel departe,

În danțul ce s-a prins.

Atunci, el parcă vede

Ieșind din crini, lalele,

O nimfă ce visează;

Atunci, pare c-ar crede

Că vede-n viorele

Cătări ce-l ațintează.

Zefirii cînd prin frunze

Adie-n brebenei,

El simte p-a lui buze

Trecînd suflarea ei.

O simte-ntr-o cîntare

De cuc, privighetoare,

O simte-n fluturei.

Se-nsoar-atuncea firea;

Sărbează universul

Ateii și păgînii!

Fetițe-nvăț iubirea,

Poetul află viersul,

Întineresc bătrînii.

În om e fantazia,

Amoru-n trandafir;

În ochi e bucuria,

Plăcerea în zefir;

Plăcerea în gîndire,

Plăcerea în unire;

Natura e-n delir.

II

O! mult îmi place vara

Cu verzi păduri stufoase,

Cu pomii plini de roade,

Cu grînele, secara

În holde mari, frumoase,

Cu spicul care cade!

Cu noaptea înstelată,

Cu cerul cel senin,

Cu luna cea curată,

Cu aerul cel lin,

Cu pasări cîntătoare,

Cu fluturi peste floare,

Cu stupi cu fagul plin.

O! vara, călătorul,

Să umble-i este lesne

Și-n munte și-n cîmpie;

Căci rece e izvorul,

Căci rar se află-n bezne,

Căci tot e veselie;

Căci roua scînteiază

Cînd ziua s-a ivi;

Căci raza-l luminează,

Și cînd o osteni,

O umbră se destinde,

În brațe-i îl coprinde,

În somn a-l odini!

Atunci, mulțimi de glasuri,

De pasări certătoare

Îl fur încet pe vise;

Atunci el simte păsuri

De nimfe jucătoare

Cu sînuri tot deschise.

O! Vara, orfelinul

Părinții și-a aflat!

O! Vara piere chinul;

Săracul e bogat;

Viața e frumoasă;

Natura e pompoasă;

Coliba e palat!

Viața-mi se strecoară

1837, martie

Viața-mi se strecoară, ca rîul se grăbește

S-ajungă la izvorul de unde a plecat,

De june încă veșted, nimic nu mă oprește

Ca să ating eu moartea ce tu mi-ai însemnat.

Mormîntu-mi este-aproape, îmi grință, mă coprinde,

Pe calea morții însă eu stau, mă mai opresc,

Mă uit la vreo scăpare, dar noaptea se destinde

Și norii desperanții în față mă izbesc.

O! taina mea cea mare în veci tu nu vei ști-o;

Greșala-ți fără știre eu nu te las să plîngi;

Și grabnica mea moarte tu nu vei auzi-o

Decît ca o nuvelă de care nu te-atingi.

Iar daca a mea umbră la tine se abate

Să-ți spuie că mormîntu-mi suspină d-al tău dor,

Te du atunci pe pasu-i țărina-mi să-ți arate

Ș-atunci, călcînd pe dînsa, precurmă al meu dor!

Cu salcia ce-a plînge să lași atunci să cază

O lacrămă la crucea ce ție-am consfințit!

Cu candela-mi cea tristă străbate a ei rază

Prin negura eternă ce voi fi rătăcit.

Pe piatră-mi lasă-ți ochii,.citește al meu nume,

Gîndește-n care vîrstă mă despărțesc de lume

Și scrie cu-a ta mînă p-ast lesped de granit:

Aci am pus p-acela ce-atîta m-a iubit!

Încă o salutare

„Cest que l’amour est comme un arbre: il pousse

de lui-même, jette profondément ses racines dans

tout notre être, et continue souvent de verdoyer sur

un coeur en ruines.”[1]

Încă o salutare, și fie cea din urmă!

Încă o salutare, ș-apoi, apoi precurmă,

Precurm-ast întîlnit,

Fantasmă ce mă-ncongiuri, fantasmă mult iubită,

În care-a mea viață în veci fu absorbită,

În care am trăit!

Ești tu astă fantasmă! te simț! te salutează

Ast suflet, al tău frate! –

Vezi tu? mă-nfiorează

O cătătur-a ta!...

Frumoasă ca în ziua d-întîia întîlnire;

Frumoasă ca speranța ce-ntîia mea iubireîn fața ta căta, –

Te văz pe rînd, cînd tristă, ridentă, cînd glumindă,

Te văz în aromire; te văz apoi dormindă;

Te văz oricum voiesc!

Puterea a te-aduce îmi dete mie-Amorul

Ca să-mi nutrească mintea, ca să-mi aline dorul;

Căci, crede: te iubesc!

Și ce îmi pasă dacă vederea-ți mi-e oprită!

Oh! astă frumusețe de care-ești ocolită,

Trăsurile cerești,

Sunt slabă-nchipuire a inimei din tine! –

Și ce? Fantasma asta ce-etern a fost cu mine, –

În ea tu nu trăiești?

Nu este al tău suflet ce-acum mă ocolește?

Nu este al tău suflet pe care-al meu iubește?

Tu nu mă vezi deloc?

Și ce amestec este între amor și luturi?

Amorul este spirit și în cerești ținuturi,

Un spirit are loc.

Cînd luna este plină și-n unde se descrie,

Cînd zefirii prin frunze alin, alin adie,

Cînd ziorile zăresc;

Cînd soarele se-nalță, cînd soarele apune,

Cînd pasărea de vară durerea sa își spune,

Cînd pomii înfloresc

Și cîmpii se-nsmăltează, cînd fructul lor se coace,

Cînd vine secerișul, cînd mustu-n lin se stoarce,

Cînd pomii gălbeniți își leapădă podoaba ce vîntul risipește,

Cînd pasărea de vară durerea sa își spune,

Cînd fulgul de ninsoare pămîntul învelește,

Troienii-s grămădiți;

Pe cînd natura-e vie, pe cînd natura-e moartă,

A ta, a ta fantasmă, a ta fantasmă poartă

Tot lucru-n ochiul meu.

Pe tine văz în somnu-mi, pe tine-n deșteptare,

Pe tine în tot gîndul, în orice cugetare,

Cînd chem pe Dumnezeu.

Tu! tu îmi ești natura! tu-mi ești divinitatea!

Și daca-mi place viața, de voi eternitatea,

E numai fapta ta!...

Mai iartă-mă o daită să-ți spui a mea căință!

Dă drumul unei lacrimi la cruda-mi suferință,

Căci poate mă-i ierta.

O! lacrăma înmoaie oricare îndurerare!

Dă-i drumul, și în somnu-ți, în toat-a ta visare,

Ei să mă vezi plîngînd.

Dă! dă audiință l-ast suflet ce-l zdrobește

Căirea și mustrarea! îl iartă și-l priimește

În fața ta rugind! –

Și cine știe daca o astfel de-ntîlnire

Nu poate să aducă ș-o altfel de unire,

Un altfel de iertat!

Căci sufletul, o, angel, are în el ideea

Care concepe fapta; ideea fu schinteia

Ce Totul a creat...

Ce cugete mă fură, ce cer mi se deschide!

Visarea mă răpește! un paradis surîde

Și angeli mă coprind!...

Sunt oare în ajunul acelui ceresc Bine?

Să mai auz eu glasu-ți, să mai trăiesc în tine,

Să te mai văz zîmbind!

Tu știi, tu știi prea bine de plînge, se bocește

O frunte-atît de lată? tu știi de s-umilește

Un caracter c-al meu; –

Dar însă înainite-ți am fost lichidă ceară

Din care-a ta ocheadă a scos ce-a vrut să ceară;

Căci tu fuși al meu zeu.

Adînc fu împlîntată în mine-a ta putere!

Din ziua-n care chipu-ți ținti a mea vedere,

Eu fui făptura ta.

Mi-era întinsă fruntea, acum e încrețită;

Și palida mea față, și tîmpla mea albită

Ți-o poate arăta.

Tu nu mai vei să afli de-mi este rău sau bine!

O singură greșală a șters cu totu-n tine

O viață de amor.

Lovirea ce ți-am dat-o, o crez că doare tare:

E greu un braț de frate!

Dă ran-afundă, mare

Un frate-ucigător!

Dar însă o căire atîta de amară,

Dar însă-a conștiinții-mi cumplită, grea povară

Destul te-a răzbunat.

D-ai ști tu ce durere d-atuncea mă muncește,

Ce iad îmi este viața, ce gînd mă tot gonește,

De mult m-ai fi iertat.

Căci tu ești tip, o, angel! ești tipul de femeie;

Și o femeie iartă, căci are-n ea schinteie

D-a drept din Dumnezeu;

Din Dumnezeu ce iartă pe cel ce se căiește;

Din Dumnezeu ce știe martirul ce-l dubește

Și dorul său cel greu.

Dar daca a mea vină a fost atît de mare,

încît cu săvîrșire te-a dus în îndurare,

Cu totul te-a-mpietrit;

De vezi că nu sunt lacrămi să-ți poată da simțire

De vezi că nu te-nmoaie deloc a mea căire

Și cît am suferit;

De nu e sacrificiu ce-n ajutor să-mi vie;

De nu e încercare ce poate să învie

Compătimirea ta;

Daca ast nume nu-l vei mai mult la auzire-ți;

Și daca el nu are mai mult în suvenire-ți

Un drum a mai intra, –

Atunci, priimește, scumpo, să treacă lîngă tine

Tămîia ce s-exală din cel ce-ți va tot bine,

Ce-n veci te-a adorat!

Priimește-mi adorarea ca o tămîie sîntă!

Ascultă împăcată ast suflet ce te cîntă

De cînd te-a contîmplat!

Cînd, către „moaște sacre, în templul Provedinței

De pe altar se-nalță profumele Credinței,

Credem că s-au priimit;

Mă lasă în părerea că ruga mea din urmă

Ajunge pîn’ la tine, căci viața mea se curmă,

E-aproape de sfîrșit.

Iar dac-adînc în tine tot încă mai trăiește

O tînără schinteie, de simți că se-mblînzește

Auzu-ți la dureri, –

Atunci, atunci, o, angel, măcar și de departe,

Trimite-mi raza vieții-mi! — Atunci, ah! fă-mi o parte

Din vechele-mi averi!

Și ce-ar fi oare omul

Și ce-ar fi oare Omul cînd n-ar simți Amor?

Ce-ar fi și lumea asta de soare nencălzită;

Ce-ar fi făptura-ntreagă de oameni neprivită; –

O noapte fără stele, sau cerul într-un nor;

Deșerturi nisipoase ce-ngroap-al nostru pas;

Copac ce n-are frunză; cîmpie fără floare;

Livede fără fluturi și flori fără odoare;

Păduri ce nu răsună d-al paserilor glas;

Femeie fără lacrimi, o mumă fără dor;

O primăvară tristă de tot fără verdeață;

Natura amorțită, natura fără viață;

Asemene-ar fi Omul cînd n-ar simți Amor!

Țiganul vîndut

I

„Vai! ieri aveam soție, aveam și tată, mumă,

Aveam un copilaș! –

Viața-mi părea lesne, robia-mi părea glumă

Privind al meu sălaș!

Cînd triști veneam, pe noapte din munca cea în silă

În care ne-osîndeam

Și dam o roată vetrii, – oh! ne priveam cu milă,

Dar tot ne mîngîiam;

Măcar că de la muncă veneam obosiți foarte

De foame și bătăi;

Măcar c-adesea-oară rugam a noastră moarte

Ca să scăpăm de răi.

Cînd este-ntre-ai săi omul își află mîngîierea

D-ar fi oricît mîhnit!

Dar cînd străin e omul, atunci e grea durerea

Și focul îndoit!...

II

O! oameni fără lege! Stăpîni fără-ndurare

Cu inimă de fier!

Cînd smulgeți unei mume un singur fiu ce are,

Gîndiți atunci la cer?

Gîndiți oari la durerea ce cearc-acea săracă?

L-acele reci sudori

În care desperarea și lacrima îi seacă,

L-acele cruzi fiori

Ce se deșțept într-însa cînd își aduce-aminte

Că nu mai are fiu,

Că nu o să-l mai vadă! – îi piere dinainte! –

Îl dă-n mormînt de viu?

O! cînd ne dați botezul ziceți că suntem rude;

Ziceți că suntem frați!...

De Domnul nu vă temeți? Nu știți că el v-aude?

Gîndiți că-l înșelați?

Cînd vă jucați cu oameni întocmai ca cu vite, –

Și ce zic! – mult mai reu!...

Căci voi cătați de vite; sunt mult mai îngrijite;

Iar noi, munciți mereu!...

Un cal în grajdul vostru ce îngrijire n-are?

P-un cal cîți robi n-ați da!

Țiganul rob, sărmanul, ar fi el oare-n stare

C-un cal a măsura?

III

M-or fi plîngînd părinții!...

De mumă-mea mi-e teamă

C-o fi murit jelind!

Cînd îi întreabă fiu-meu: «Unde e tata, mamă?»

Of! cum l-or fi mințind!

Cînd să-l mai văd o dată, parcă mi-ar fi mai bine,

Parc-aș putea să mor!...

Nevasta mea, săraca! o fi plîngînd de mine,

O fi murind de dor!

Acela ce ne vinde nu vinde și gîndirea;

Măcar că s-a tocmit

Pe sufletele noastre; măcar că omenirea

Nimic a socotit!

Și-a rîs el d-astea toate! și-a rîs el de durere

Pentru puțin venit!...

Să-i fi luat lui fiii, părinții și muiere, –

Oari cum ar fi trăit?

O! cît ar fi mai bine să fim ca dobitoace,

Să nu simțim deloc

A noastră chinuire!

Să nu știm ce ne face

Pe cînd în cărți ne joc!

IV

Ce-o fi luat pe mine?... A fi-n mai bună stare!

Of! ranele mă dor

Și lanțul rău mă strînge!

M-au strîns, cumpliții, tare...

Cum aș voi să mor!...

Vedea-va fața-ți, Doamne, stăpînul ce mă vinde?

Copiii i-or trăi?

Pe neamul său păcatul oari nu se va întinde

Cînd el nu va mai fi?

Oare-mi păstrezi acolo ceea ce-aci-mi lipsește?

Voi fi eu răsplătit

De muncile și chinuri, la care m-osîndește

Acest nelegiuit?

Bagi tu de seamă, Doamne, la astă omenire,

Cum merge treaba-aci?

Știai ce am a trage cînd îmi dedeși simțire

Și ce fel voi trăi?

Cînd îmi dedeși viață, cînd îmi dedeși soție,

Cînd tată m-ai făcut,

Știai ce-mi scrie soarta? – 'Născut că-s în robie,

Și c-o să fiu vîndut?’’

V

Așa vorbea-ntr-o noapte, flămînd, închis în casă,

Țiganul cumpărat.

Privea gemînd la lună; dar nu putea să iasă,

Căci strîns era legat.

A doua zi, stăpînul mai că se întristase

Aflînd c-a păgubit

Patrusprezece galbeni; – atîta cumpărase

Țiganul ce-a murit.

Ții tu minte oară

I

Ții tu minte oară,

La băi, astă-vară,

Cînd pe rîpi tăcute,

Pe vîrfuri de munte,

Noi ne întîlneam?

II

Ții tu minte oară,

Pentru-ntîia oară,

Cînd la tulpiniță,

Jos lîngă gîrliță,

Noi ne sărutam”?

III

Ții tu minte oară,

Cînd ieșeam pe seară,

Ne-ascundeam de lume

Ș-adunam alune

Într-un aluniș?

IV

Ții tu minte oară,

Acea căprioară,

Ce dasupra noastră

Cobora pe coastă

Cînd noi stam pitiș?

V

Ții tu minte oară,

Bura cea ușoară,

Cînd pe subt umbrare,

Fugeam, fuga mare,

Tot într-o manta?

VI

Ții tu minte oară,

Noaptea de la moară;

Grămadă-n droșchiță,

Cînd eu pe chichiță

Țineam mîna ta?

VII

Ții tu minte oară,

La zapciu pe scară,

Cînd toți cărți în casă

Jucau lîngă masă,

Cum ne-mbrățișam?

VIII

Ții tu minte oară,

În acea cășcioară,

Abia după boală,

Culcat p-a ta poală,

'n ochi cum ne citeam?

IX

Ții tu minte oară,

Acea dumbrăvioară,

Devale la gîrlă,

Cînd, privind la tîrlă,

Stam l-acel izvor

X

Ții tu minte oară,

Toți cînd ne cătară,

Și noi în trăsură,

Strînși și gură-n gură,

Ne juram amor?

Table of Contents

Meditații

Meditația I: Înșălăciunea nădejdii

Meditația II: Ceasul al treilea după miezul nopții

Meditația III: Neîncredințarea în prieteni

Meditația IV: Sinucidul

Meditația V: Nălucul

Meditația VI: Înserarea

Meditația VII: Amorul

Meditația VIII: O seară de primăvară la Colintina

Meditația IX: Despărțirea

Meditația X: Moartea

Meditația XI: Schimbarea soartii

Meditația XII: Declarația

Acvila străbună

Ah! las’ să-mi curg-ast aer

Apostrofa

Butada

Ciocoii din revoluție

Cocheta bătrîna la oglinda

Cugetare I

Cugetare II

Cugetare III

Cîntec oltenesc

Către tinerii rumâni

Dormi în răcoare

I

II

Epistolă la colonelul I. Cîmpineanu

Epistolă la D.K.A.K.

Eram răpit atuncea

I

II

Ermitul

Fata de boier și fata de țigan

I

II

III

IV

V

Holera ciocoilor

Idealul și pozitivul

I

II

III

Impromptu

Impromptu 2

Improvizate la vederea unei berze negre

La d-na Elisabeta Știrbei

La d. Ioan Văcărescu

La d. P. Poienaru

La maior Ion Voinescu II

La muza mea

La prințesa C. Trubetzcoi

La România

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

La un copil

La C

La

La 2

La

Lepădatul

Maria din Bezdat

I

II

Marița

Meșterul Manole

O călătorie

I

II

III

O dimineață pe malul lacului

O lacrimă

I

II

O țigancă cu pruncul său la statua libertății în București

Ocna

Odă la baia lui Ercule

Patria

Pe piatra mormîntală

Pedeapsa cu moarte

I

II

III

IV

V

Prince străin

I

II

Pruncul

Rechemarea

Reflecție

I

II

Rugăciunea

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Răsunet la Hora Unirei

S-a dus! eu orice-oi face

Salahorul

Schitul

Sonet la

Stanțe

I

II

III

IV

Susana

I

II

III

IV

V

VI

VII

The spleen

Un vis în Carpați

I

II

III

Vaca văduvei

Vara

I

II

Viața-mi se strecoară

Încă o salutare

Și ce-ar fi oare omul

Țiganul vîndut

I

II

III

IV

V

Ții tu minte oară

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X