Limba Noastră

Alexei Mateevici

Editura Bestseller

Imagine: Javarman/Shutterstock.com

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Eu cânt

Eu cânt pe-acei ce-n jug și chin

Pe-a lor spinare țara țin,

Cari în robie și necaz

Voinici, puternici au rămas!

Vânjoși, înalți, ca fierul tari,

De soare arși, bătuți de vânt,

Brăzdează harnicii plugari

Al țării lor mănos pământ.

Din plug pe toți ei îi hrănesc,

Vărsând pâraie de sudori,

Dar tot puterile le cresc;

Pe-acești puternici muncitori

Eu cu mândrie-i cânt!...

Eu cânt pe-acei ce pân' acum,

Fără cărare, fără drum,

În noapte rătăciți au stat,

Nădejdea însă n-au lăsat;

Pe-acei ce tare, neclintiți,

Oftând amar din când în când,

Întreaga lume-au sprijinit,

În urma plugului mergând;

Cari focul vieții nu l-au stins

În pieptul lor de fier făcut,

Și cât de mult n-am plâns,

Tot alte zile-au prevăzut,

Pe-aceștia eu îi cânt!...

Eu cânt, căci văd că ele vin

Acele zile de senin;

Eu cânt, căci văd de-acum că piere

A țării veșnică durere;

Eu cânt, căci văd necazul frânt,

Ș-aud plugari în zori cântând,

Nu doine de amar, de dor, --

Înviorarea țării lor...

Și glasul vieții ascultând,

Venirea zorilor eu cânt!...

Chișinău, 23 februarie 1907

Cântecul zorilor

Hai, măi frate, hai, măi frate,

Zorile s-aprind,

Hai să căutăm dreptate,

Voie și pământ.

Plugărit-am viața toată

Ș-am muncit noi rău,

N-am văzut zi luminată,

Numai greu, tot greu.

Și pe umeri numai juguri

Pân-acum am dus,

În robie și lanțuguri

Toate ni le-am pus;

Ș-ale sufletului daruri

Noi le-am înecat

Tot în plânsete ș-amaruri,

Ce ne-au apăsat;

Și odorurile minții

Noi le-am prăpădit,

Căci în ceața neștiinței

Tot am viețuit.

Muncă, muncă și iar muncă,

Alta n-am văzut;

Și în munca noastră lungă

Toate le-am pierdut.

Am crescut în largi ogoare

Roadă cu prisos,

Dar din pâinea roditoare

N-am avut folos,

Căci ogoarele luate

Fost-au de la noi;

Nouă-n schimb ne-au fost lăsate

Juguri și nevoi.

Goi, lipsiți de toate-n lume,

Vecinic înjosiți,

La boieri n-avem nici nume.

Pe pământul țării-mume

Zăcem necăjiți.

Dar destul! Venit-a ceasul,

Ceasul așteptat,

Ca să dăm noi jos necazul,

Care l-am răbdat.

Vezi?! În zarea depărtării

Zorile s-aprind,

Sfânta zi a învierii

Vine strălucind.

Hai, măi frate, hai, măi frate,

Nu munci robind,

Hai să căutăm dreptate,

Voie și pământ.

Scoală, frate! Căci ne cheamă

Zorile ce vin.

Scoală, frate, și ia-ți seamă,

Singur ți-ești stăpân.

Pentru noi, feciorii gliei,

Zorile răsar,

Pentru-nfrângerea robiei

Bietului plugar.

Trece noaptea. Lupta vine.

Frate, ieși gătit!

Cel nepregătit rămâne

Vecinic biruit.

Trece noaptea. Hai, măi frate!

Zorile s-aprind,

Hai să mergem spre dreptate,

Voie și pământ.

Chișinău, 5 februarie 1907

Țăranii

Când ziua luminile-și stinge

Și cele din urmă-n câmpii le aruncă,

Țăranii, veniți de la muncă,

Își cântă viața și glasul le plânge.

Își cântă necazul cel mare,

Își cântă nevoile lor în robie,

Și cântecul plânge-n câmpie,

Suspină și cântă în versuri amare.

Și cântă obidele sale,

Iar seara albastră-i ascultă-n tăcere,

Și cântecu-i plin de durere,

Și inima-n piept ți se zbate de jale.

Își varsă tot dorul și focul

În plângeri prelungi de robie și chin,

Și stelele serii rămân

În jale. Și robul își plânge norocul.

Și greu deznădejdea se lasă,

Și neagră, ca noaptea ce vine, întinde

Aripile, satul cuprinde,

Și țărănimea-n aripi o apasă.

Dar iată de-odată s-aude:

Un glas de flăcău din țărani se desparte,

Puternic — se duce departe,

Deșteaptă câmpiile, văile mute.

Și cântecul sună-n ogoare

Și, mândru, vorbește de drepturi și voie,

Și-ți pare aprinsă a țării nevoie

De versuri cu foc arzătoare.

Chișinău, 13 februarie 1907

Țara

În versul cântecelor poporane

Se închină țărănimii basarabene

Frunză verde grâu de vară,

Ce-i frumoasă a mea țară!

Țara mea nemărginită

Cu verdeață-mpodobită.

Cât cu ochii-n zări cuprinzi,

Țăruleano, te întinzi,

Strălucind în ape-oglinzi;

Cât cu ochii dai și vezi --

Tot câmpii, păduri, livezi,

Șesuri, văi frumoase, sate,

Pâini în brazde semănate,

Munți și dealuri-nalte, vii,

Depărtări largi, albăstrii.

Primăvara — numai floare

În câmpii mirositoare.

Vara — aur tot turnat

Până-n zare revărsat,

Aur viu de pâine coaptă --

Munca țărănimii dreaptă.

Trece vântul prin ogoare,

Dă pământului răcoare

Și se duce pân'în zări

Și răzbate-n depărtări.

Păsări cântă-n ceruri sus,

Tot zburând înspre apus.

Pelin verde, iarb-amară,

Măiculiță, scumpă țară,

Mândră ești tu și frumoasă;

Mândră ești tu la vedere,

Of! Dar nu ești norocoasă,

Zaci în vecinică durere;

'N lacrimi tu te scalzi și jale,

Pân'în vârfurile tale, --

Lacrimile fiilor,

Necazul copiilor.

Cât ești, maică, tu de mare,

Gemi tot în nevoi amare,

Cât ești de nemărginită,

Tot atât și necăjită.

Veneticii, țară dragă,

Te mănâncă toți la clacă,

Îți iau bogățiile

Și-și lățesc moșiile.

S-au făcut ei boieri mari,

Chinuiesc pe-ai tăi plugari,

Pe noi ne-au încălecat,

Pâinea toată ne-au luat,

Țara-n mâini au apucat,

Sângele ei ne-au băut

Și neoameni ne-au făcut.

Fiii, pământenii tăi,

Au luptat ca niște lei,

Au vărsat ei mări de sânge,

Ca să poată jugul frânge, --

Jugul cel greu din vechime

De pe-ntreaga românime;

Au dat jos jugul turcesc,

Acum duc cel boieresc --

Și mai greu și mai drăcesc.

Mult am mai luptat și noi,

Te-am scos, țaro, din nevoi,

Am luptat și-om mai lupta,

Nici la gânduri nu vom sta,

Căci norodul oropsit

Din 'ntuneric a ieșit,

Biruit nu s-a lăsa

Pentru scumpa țara sa.

Chișinău, 21 februarie 1907

În zarea anilor

În zarea anilor trecuți

Eu văd în flăcări asfințituri,

Eu văd albastre amurgituri

În zarea anilor trecuți.

E primăvară. Sunt în floare

Salcâmii. Stau pe gânduri puși.

Și o căldură-mbătătoare

Și o miroznă-amețitoare

Mă duce lin departe-n zare,

În zarea anilor apuși.

Ș-atunci salcâmii gânditori

Stau înfloriți în zori de foc;

În umbra crengilor cu flori

Visam eu visuri de noroc...

Dar anii ceia sunt pierduți

În zarea anilor trecuți.

Ca și atunci, văd și acum

Lucirea zorilor pe drum,

Salcâmi în floare, gânditori...

Dar unde-s visele cu flori?

Aceia ani, acelea zori

Trecuți de-acuma sunt și duși

În zarea anilor apuși.

Chișinău, 13 mai 1907

Atunci când soarele apune

Atunci când soarele apune

Și zarea arde-nflăcărată,

Atuncea inima îmi spune

Durerea ei nemângâiată.

Și tot mă-nșel și trag nădejde,

Că nu-i departe alinarea,

Dar mintea mea mă amăgește

Și tot mai tare mă muncește.

Nădejde nu găsești în lume

Și n-ai de ce nici să o cați:

Ea numa-n suflete trăiește

Și doruri-n inimă trezește...

. . . . . . . . . . . . . . . .

1907

Pocăința hoțului

Când Hristos cu spini pre frunte,

Pre cruce răstignit murea,

Întunecimea-naltul munte

Golgotha toată-acoperea.

Atunci un hoț privind în sus,

Cu ochi aprinși de pocăință,

Strigat-a către Iisus,

Mărturisind a sa credință:

„În slava raiului, Stăpâne,

Tu să mă pomenești pe mine!"

De-atunci și noi cu plecăciune

Rostim această rugăciune.

Nu-i vorbă, de răbdat îi greu,

Când cineva te prigonește,

Dar, frate, pentru acest rău

Acel de Sus te răsplătește.

Și vrajba, pizma, ele-odată

Găsi-vor dreapta judecată.

Nu-i vorbă, că putem și noi,

Răbdând obide și nevoi,

Să răsplătim. Dar ce folos

Când calci porunca lui Hristos

Și pilda Lui? Dar dacă stai

La îndoială, ce-ți rămâne,

Decât ca să-ți aduci aminte

De ale lui Hristos cuvinte

Când l-au iertat pe hoț: „Cu mine

Vei fi tu azi în rai". Creștine,

Gândește. Când Hristos îl iartă

Pe-un hoț și-i dă o sfântă soartă,

Ți-a da El ție iertăciune

Când tu cu zisa rugăciune

Pe buze — vrajba ții în gând,

Porunca Domnului călcând?

Martie 1910

Mângâiere

Când scârba inima îți arde,

Nădejdea-n suflet ți se stinge,

Când primprejur nu afli dreptate,

În luptă verși sudori de sânge.

Când pătimind slăbești, creștine,

Tu de obida răutății,

În toate clipele vieții

Să știi că Domnul îi cu tine!

Și fie-ți patima nespusă,

Și pară-ți cât de grea scăparea,

Lumina zilelor apusă,

Să știi că-n cer îi îndurarea.

Când crucea vieții te doboară

Pe tine la pământ, creștine,

Grozava soartă te-nfioară,

Fă-ți pace: Domnul e cu tine!

Martie 1910

Cina cea de taină

Au zis Hristos: „Ar' să mă vândă

Unul din voi", — ș-amară

I-au pătruns atunci durerea

Pe ucenici; toți se-nfioară

Și-ntreabă:

"Doamne, eu?"

Și Ioan nestrămutatul,

Iar și Petru, plin de frică,

Si-mprejur din nou cu toții

Tremurând încep să zică:

"Doamne, eu?"

Ce să zic atunci eu, bietul,

Eu, cu inima mea slabă,

Când și cei tari în credință,

Tremurând, pe Domnu-ntreabă:

"Doamne, eu?"

Aprilie 1910

Hristos au înviat

Se așternuse piatra pe proaspătul mormânt

Și noaptea coborâse, acoperind cetatea.

Se liniștise neamul vânzării. Pe pământ

Era o taină mare... minune-apropiată.

Au stat tăcuți de pază cei doi ostași străjari

Ne-atinși de măreția adâncurilor firii,

Nepresimțind venirea minunii celei mari

Ce-avea să schimbe fața și rostul omenirii.

Și iată miezul nopții, de stele-mpodobit;

Un tunet lung s-aude, pământu-n el vuiește,

Adânci puteri îl mișcă, izbindu-l. Zguduit,

Mormântul se deschide: scriptura se-mplinește.

Lumini lucesc la gura mormântului deschis,

Întunecimea piere o clipă-n toată firea...

Hristos învie!... Paznici, să fie vouă vis,

Lumina vă orbește, v-a înlemnit uimirea!

Lumină din lumina cerescului cuprins

Lucește-acum pe chipu-i, Îl-nalță biruința.

Și, lepădând pământul, îi lasă foc nestins

Pe calea mântuirii: nădejdea și credința.

Cu moartea Sa, pe cruce murind nevinovat,

Ne-au dat El nouă pildă a marii jertfi de Sine,

Cu moartea Sa pe moarte călcând au înviat

Spre învierea vieții în faptele de bine.

Cântați cu bucurie acelui Ce-au scăpat

Pe om și omenirea de moarte sufletească.

Îi Paștele! Viață! Hristos au înviat!

Iubire între oameni și pace să domnească!

Aprilie 1910

Cântecul clopotului

O, clopote! Frumos mai suni,

Când credincioșii îi aduni

La locul sfânt de rugăciune,

În cer cântarea să le sune...

În zile mari de sărbătoare,

La răsărit ș-apus de soare,

Tu chemi stăpâni și muncitori

Ai lui Hristos închinători.

Chemarea-ți porți prin munți și văi:

Și vin închinătorii tăi.

În cer ajunge-a ta sunare,

Cu dânsa și a lor cântare,

Un cântec sfânt, frumos nespus,

Se suie, ca tămâia,-n sus,

Ducându-se în cer... Ce dor nu duce,

Ce poate inima s-apuce?

Și jalea inimii zdrobite,

De toți pe lume părăsite,

Și bucuria mulțumirii,

Și arzătoarele dorințe

De mântuire, pocăință...

Un cântec sfânt, frumos nespus,

Le suie toate-acestea-n sus,

Și când arama-n ceruri sună...

A noastră inimă răsună...

O, clopote! Frumos mai suni,

Când credincioșii îi aduni

La locul sfânt de rugăciune,

În cer cântarea să le sune...

O, sună dar prin munți și văi,

Să vie-nchinătorii tăi.

Iunie 1910

Un vis dorit

Un vis grozav eu am visat

Și-acum nu-l pot uita:

Că sufletul meu în păcat

Și patimi dormita.

Viața repede trecea

Și moartea-mi sta în prag

Și tot mai scurt mi se făcea

Al zilelor șirag.

Și vestitori de-acuma sânt

A morții — boli, dureri,

Ș-al viitorului mormânt

Simțesc eu reci suflări.

Dar păcătos, nepăsător

Sărmanul suflet stă

Și nici un gând mântuitor

Lumină nu-i mai dă.

Ș-așa sfârșitul m-a găsit

În dormitare grea,

De drumul morții negătit,

Robit de viață rea.

Și îngerul meu păzitor

De jalea mea plângea,

Dar plânsetul lui jelitor

L-a suflet n-ajungea...

Din somnul meu am tresărit

Cu scârbă-amară eu

Și văd: de sufletul robit

Departe-i Dumnezeu!

Și către suflet am strigat:

Fii treaz și nu dormi,

Dormind în patimi și păcat

Pe veci vei adormi.

Puține zile ți-au rămas

Pentru căința ta,

Deci, scoală și fii treaz,

Mai mult nu dormita.

Îndreaptă-ți mintea spre Hristos,

Dreptate și-adevăr:

Căința unui păcătos

Îi sărbătoare-n cer.

Iulie 1910

Mântuirea

Se risipise al binelui cuvânt

Din mintea-nnegurată de păcat;

Dar miluirea Ta ne-a mângâiat

Cu așteptarea ceasului cel sfânt.

Prin mila Ta cea sfântă dat ne-a fost

Să Te zărim în patul Tău smerit,

Departe-n luminosul răsărit,

De unde-ai arătat al vieții noastre rost.

De unde-ai revărsat viață nouă-n noi

Și ne-ai trimis lumina Ta din cer

Spre-a mântui viețile ce pier,

Mult necăjite-n rele și nevoi.

Și cum o zare lină într-un pustiu

Se-nalță și tot crește luminând, --

Așa pătrunde-n minte și în gând

Credința într-aceia cari Te știu.

La strălucirea stelei din senin,

Trezitu-s-au nădejdile pe rând,

S-au luminat și inimă și gând,

Cu Tine s-a-nfrățit tot sufletul strein.

La-mpărăția dragostei de veci

Adus-au toți Puternicului dar,

Ștergând și urma lacrimii de-amar

Și-nfierbântându-și gândurile reci.

Altar frumos ți-ai ridicat în ei

Punându-i jertfă inima din piept,

Spre liniștirea sufletului drept

Și spre-a-ndrepta pe oamenii cei răi.

Și fumul sfânt ce suie-ncet spre cer,

Rugând iertarea vinii din trecut;

Iar sufletul ce-odată-a fost vândut,

S-a mântuit din jugul lui de fier.

S-a mântuit... Ne-am mântuit și noi,

Căci s-a zdrobit puterea celui rău,

Și-n locul lui venit-a Dumnezeu,

Mântuitorul nostru din nevoi.

August 1910

Un sfat

Să fugi de fapta rea, creștine,

Ascultă-al Domnului cuvânt,

Și făptuiește numai bine

Din leagăn până la mormânt.

Atunci c-un zâmbet fericit

Vei trece prin această viață,

Și chiar și moartea, liniștit,

Putea-vei s-o privești în față.

Atunci — plug, seceră și sapă

Vor fi ușoare-n mâna ta,

Și lângă un ulcior de apă

Tu vecinic vesel vei cânta.

Iar când muri-vei, cu mult dor,

Străini și neamuri te-or jeli,

Și flori din lacrimile lor

Pe-al tău mormânt vor răsări.

Decembrie 1910

Roagă-te

Roagă-te în fericire,

În nevoie roagă-te,

Roagă-te în pătimire,

În smintire roagă-te.

Roagă-te obijduit

Și-n primejdii roagă-te.

Roagă pentru cel iubit,

Pentru dușman roagă-te.

Roagă-te pe când slăbești,

Când ești tare, roagă-te.

Roagă-te când plângi, jelești,

Când te bucuri, roagă-te.

Roagă-te-n ceas de ispită,

Și de patimi, roagă-te.

Roagă-te, când biruită

Îi ispita, roagă-te.

Roagă-te în ceas de moarte,

De iertare roagă-te;

Roagă-te, atunci te iartă

Cel din ceruri, roagă-te!

Decembrie 1911

Lumina cea de seară

Ia spune, frate: lumina când se țese

Cu întunericul în blânde nopți de vară,

De ce-ntr-a noastre firi, pe-aripi de seară,

Cresc rugăciuni, de noi neînțelese?

Și focul lor, întocmai ca o ceară,

Ne arde firile de patimi înghețate

Ș-aprinde-n noi credințele curate,

Ce fac ca toată patima să piară;

Umblăm atunci, ca umbre ușurele,

Și alte lumi vedem în depărtări,

Uităm păcat și vrajbă — toate cele;

Și luminați, zburăm-n acele țări,

Cari sunt în zare, mai presus de stele,

Spre Cel Ce a zidit pământ și cer.

Ianuarie 1912

Psalmul al 83-lea

Sufletul mi-i amărât

Și de patimi ostenit,

Inima pace-mi dorește

Și la Tine, Doamne, vine,

Gându-a lumilor, Stăpâne,

La Tine în veci năzuiește.

Păsărilor locuință

Le gătește-a Ta voință.

Prin Preasfânta-Ți hotărâre,

Greul crucii suferind,

Fiii micului pământ

Toți gândesc la a Ta liniștire.

O, cu ce mare dor

Arde inima lor,

Când se trag la locașele Tale.

Vreau să cânt eu cântări

Despre slava din cer

Ca să-mi spun în cântări a mea jale.

O, ce sunt fericiți

Cei din cer proslăviți,

Gurile nu le tac de cântare;

Nu știu ei cum știm noi

Grele amaruri, nevoi.

Sufletu-i plin de-alinare.

Și o zi, — ca un veac

O trăiesc mai cu drag,

Decât noi pe pământ, și o mie*

Eu la praguri să stau,

În locașul Tău vreau,

Nu în curtea mea mare, pustie**.

Fericiți sunt ș-acei

Cari ș-aici în ani grei

Își îndreaptă spre Tine nădejdea;

Pe-al durerii pământ

Ei la cer cugetând,

Viața toată petrec îngerește.

Valea plânsului greu,

Ei, crezând-n Dumnezeu,

O petrec ca o noapte senină

Și găsesc bucurii

În copii, în clipe adânci de noapte,

Când tac a zilei voarve, șoapte.

În arzătoarea rugăciune

Ș-acelui nume să răsune,

Ce somnul vostru vă privea,

Cu sfânta cruce vă-nsemna,

Cu mila Domnului chema

Asupra capetelor voastre...

Intrarea Domnului Iisus Hristos în Ierusalim

Glasuri de bucurie,

Laude și rugăciuni,

Din cântarea gurii vie

Și a chimvalurilor struni...

Iudeea slobozită

Poate-și cânta izbăvirea?

Roma [1] poate-i biruită

Și venitu-i-a pieirea?

Împăratul cel puternic,

Așteptat cu nerăbdare

Poate vine falnic, mare

La norodul său nemernic? [2]

Drumul dinspre Galileea

Tună-n vuiete de glasuri,

Parcă toată Iudeea

A uitat a ei necazuri...

Și mulțimea zgomotoasă

Merge-n valuri de lumină,

Așteptând pe căi pietroase

Rămurele de măslină...

Poarta mare din cetate

S-a deschis de dimineață,

Gloate vii și bucurate

Iese-n mâine cu verdeață,

Și-a lor veselă „osană"...

Prin împrejurimi răsună...

Calea cea galileeană

Cu Împăratul le-mpreună...

„Bucură-se Cel Ce vine

Întru Dumnezeu la noi,

Cel Ce lumea cu-a Lui mâine

Slobozește de nevoi;

Și-n blagosloviri trăiască

Al Davidului Fecior,

Ce-a venit să izbăvească,

Ce-a venit Mântuitor!"

*

Glăsuiri de bucurie,

Laude și rugăciuni,

Din cântarea gurii vie

Și a chimvalurilor struni, --

Ele oare ce înseamnă?

Din măria pământească

Nu-i căzută Roma-Doamnă,

Și pierirea vrăjmășească

Îi departe. Împăratul

Păcii, nu al biruirii,

Vine blând acuma, iată-L,

Spre măria răstignirii.

Nu-i înconjurat de slavă

Pământească, pieritoare,

Ci prin sânge câștiga-va

Slava-n veci judecătoare.

Izbăvi-va nu moșia

Iudeilor de dănii: --

Lumea toată — de robia,

De-njosirile sătănii.

Vine un voinic, cu gloata

De vânjoși leghionari [3], --

Merge-ncet, smerit, în roata

Ucenicilor păscari;

Și cetatea, ce-L primește

Nu un scaun de-mpărat, --

Cruce, spini îi pregătește,

Chipul cel însângerat...

Dar și răstignit pe cruce

El trăi-va-n vecinicie:

Ucenicii Lui vor duce

Pretutindeni veste vie

De iubire și dreptate,

Și de mila cea frățească

Și vor boteza noroade,

Țările să le sfințească...

*

Glăsuiri de bucurie,

Laude și rugăciuni,

Din cântarea gurii vie

Și a chimvalurilor struni...

Drumul dinspre Galileea

Tună-n vuiete de glasuri;

Parcă toată Iudeea

A uitat a ei necazuri;

Și mulțimea zgomotoasă

Merge-n valuri de lumină,

Așteptând pe căi pietroase

Rămurele de măslină...

Îngerul și mironosițele

Pe cine-l caută acuma în grădină

Cu vasele de mir umplute?

De lacrimi inima li-i plină...

Zorește ziua nouă. Îi răcoare,

Dar cerul se înseninează

În ciripituri cântătoare.

De ce Îl caută aicea pe Hristos?

De ce-au venit aici să-l plângă?

Pe piatră un înger luminos...

El șade-n haine albe, strălucite...

Vestind cereasca bucurie

Mironosițelor scârbite:

„Hristos au înviat! Și nu vă mai mâhniți

Și nu-L mai plângeți ca pe mort,

Cătându-L între cei muriți!

A iadului putere-i biruită,

Zadarnică i-i răutatea:

De-acuma lumea-i izbăvită.

Întunecimea în lumină piere,

Măria ei i s-a surpat

Și fug vrăjmașii în durere.

Grăbiți-vă cu vești de veselie

Și spuneți veștile-n Sion:

Hristos îi viu și-n veci învie!"

Dorm florile. Grădina moartă tace,

Iar primprejur — albastre umbre,

Nisip, zori aurii — și pace.

Aprilie 1912

În dimineața duminicii

S-au dus dintâi acele două

Mironosiți cu mirul lor;

Era-ntuneric și prin rouă

Mergeau cu pasul grăbitor.

Vorbeau de cele petrecute,

De zile pline de dureri,

De pacea dimineții mute,

În ziua sfintei Învieri.

Și le era o groază mare

Rușinea crucii s-amintească,

A jidovilor blestemare,

Nemulțumirea omenească.

Batjocorirea relei goane

Și plânsul celor credincioși,

Ș-a crucii lui Hristos piroane,

Și ghimpii frunții sângeroși...

Își aduceau atunci aminte

Cum L-au luat de la ostași

Și în mormânt fără cuvinte

L-au pus — departe de oraș.

Trecut-a sâmbăta-n mâhnire,

Și noua zi în cer zorește;

Acum prin tainica scârbire

Un gând dorit ne mângâiește...

De prin desimile grădinii,

Din rouratica verdeață,

Le râd voios de-acuma crinii

Ascunși în scutece de ceață.

Dar ce-i aceasta? Ceața deasă

Ca printr-un poruncit se pierde

Ș-o strălucire luminoasă

Aprinde-mprejurimea verde...

Ce strălucire minunată!

Venit-au. Iată și mormântul...

Dar piatra lui îi răsturnată

Și iar li se trezește gândul...

O, unde-i El? Înuntru nime...

Ce oare s-au fi săvârșit?

Tăcere prin împrejurime...

Veșmântul numai l-au găsit.

O, unde-i El? Unde-s străjerii?

Măcar o veste să aducă!

Și presimțirea Învierii

Le face înapoi să fugă.

Credința inimii le spune

Că Cela Ce nu L-au aflat,

Prin cea mai mare-a Sa minune,

Acum din morți au înviat!

Aprilie 1912

Înălțarea la cer a Domnului Iisus Hristos

Nu în măria lui Ilie,

Nu cu toiagul lui Moisei,

Nu-n tunete și strășnicie

Și-au lepădat iubiții săi;

Și nu pe căi scânteietoare

S-a înălțat la cer Hristos,

Ce-nvățături îmblânzitoare

Adus-a blând și luminos.

Învățătorul sfânt al păcii,

Al dragostei și al iertării

Și întemeietorul legii

Ce au dat putința învierii,

Lucea ca o steluță blândă

În înălțimea necuprinsă,

Ce-ncepe seara să s-aprindă,

Când ziua în apus îi stinsă.

Căci El în valea cea de plângeri

Venit-au nu cu războire,

Nu ca al răsplătirii înger,

Ce-aduce dreapta pedepsire

În fumuri și în fulgerare.

Venit-au Miel Nevinovat

Ca jertfa de răscumpărare

Ș-au fost cu spini încununat...

Venit-au pentru răbdăciune,

Smerire-a tot biruitoare;

Venit-au pentru iertăciune

Și mila-n veci nepieritoare...

Mai 1912

Fratelui creștin

Ce mângâiere-i — zi cu soare,

Când vezi în miezul negrei toamne,

Pentru o zi mângâietoare,

Dă-i binecuvântare, Doamne.

Ce mângâiere, când o rază

Pătrunde prin desimea ceții

Și pe o clipă luminează

Întunecimile vieții...

Durerile departe zboară

Din inima înseninată,

Lucirile de primăvară

Îți trec prin mintea bucurată...

Pentru o rază de lumină,

Pentru o clipă de iubire,

Trimite-i, Doamne, zi senină

Și dă-i a Ta blagoslovire!

Ce mângâiere — zi cu soare,

Când vezi în miezul negrei toamne,

Pentru o zi mângâietoare,

Dă-i binecuvântare, Doamne!

Mai 1912

Căutarea lui Dumnezeu

Eu am văzut îmtunecime

În cer — și surd gemea pământul.

Furtuni, a ceților desime,

Urlând, ducea cu sine vântul

Păduri voinici, ca-n secerare,

Și munți în ape au căzut...

Spre cer strigat-am cu glas tare,

Dar în furtuni și tulburare,

Pe Dumnezeu nu L-am văzut...

Și iată: — Văi nemărginite

Și dealuri-nalte, depărtate,

Cu stânci de munte-acoperite

Și zori, ca-n fum înfășurate,

Deodată ochiul mi-a zărit;

Și tresărind cu frică mare

Spre cer am îndreptat chemare,

Dar urma sfintelor picioare

Eu nici aicea n-am găsit.

Și iarăși văd minune nouă:

Roș-sângeratic cerul arde

Dintr-însul ploi de fulger plouă,

Ducându-se-n vârtej departe.

Și toate ard, de foc aprinse,

Și sufletu-mi înspăimântează,

Dar focuri și săgeți nestinse,

Pe Domnul nu-L înfățoșează.

Dar iată — liniște cerească;

Sunt plin de sfinte presimțiri --

La răsărit încep să crească

Lumini de aur, străluciri.

Dorința tainică mă face

Acolo sufletul să-mi zboare:

În raze vii, strălucitoare,

În sfântă liniște și pace,

Eu, împăcat, voios Îl simt

Pe Cel din vecinicie sfânt.

Mai 1912

Noaptea nașterii

De-ți slăbește credința în sufletul tău,

Deznădejdea cea grea te cuprinde,

De născutul acum Hristos-Dumnezeu

În amarul tău adă-ți aminte.

El în scârbă, plânsoare, necaz s-au născut,

Sub a Romei greoaie domnie,

Dar prin veacuri de vreme strălucind au trecut

Într-a Lui luminoasă mărie.

S-au născut El din focul cerescului dar,

Din smerirea Curatei Fecioare,

Ca, Puternic, să-i puie robiei hotar,

Să sfârșească amara plânsoare...

Rătăcind pe-al păcatului drum lunecos,

Nu i-au prins omenirea de veste,

Numai cei de la turme-au venit la Hristos,

Văzând rostul minunii aceste.

Și venind, pe Hristos Cel născut L-au găsit

Nu în casă de neam, boierească,

Dar în iesle, pe scânduri, cu paie-nvelit,

În colibă culcat — păstorească.

Și o stea-n răsărit s-a aprins minunat,

Ceru-ntreg bucurând și pământul,

Și pornind, a lucit ca un ochi înfocat

Drumul drept spre Hristos arătându-l.

În adâncă uitare au trăit Pruncul sfânt

Pân' la vârsta de cer hotărâtă,

Dar iubirea de oameni în sufletul blând

Au crescut-o frumos înflorită.

Cu această iubire, - acest vecinic odor,

Au purces El atuncea prin lume;

Al iertării și păcii milos vestitor

Spre mărirea Preasfântului Nume.

Calea crucii spinoasă, cu pieptul deschis

Au siut-o El, jertfa iubirii,

Și au murit, și a treia zi iar au învis,

Biruind stăpânea învrăjbirii.

De-ți slăbește credința în sufletul tău,

Deznădejdea cea grea te cuprinde,

De născutul acum Hristos-Dumnezeu

În amarul tău adă-ți aminte.

Povestirea cea sfântă în inima ta

Viu răsunet îndată găsi-va,

Și durerea în sufletul tău va-nceta,

Și plânsoarea cea grea conteni-va.

Răsărind cu Hristos din mormântul adânc,

Luminând întunericul gropii,

Sfânta dragoste-acum pe aceia ce plâng

Liniștește și mângâie robii.

Și să știi că de-atunci a-nvrăjbirii venin

Nu mai are aceea putere:

Cât de-adânc fie-amarul de care ești plin.

El ascunde scânteia-nvierii.

Cât de greu te-apasă, cu mâna de fier,

Nedreptatea în zilele tale, --

Tu să știi că iubirea, venită din cer,

Lumina-te-va-n scârbă și jale.

Tu să știi că veni-va doritul tău ceas

Și în piept ți-a muri suferința,

Și în sufletul tău, din amar și necaz,

Ca Hristos, învia-va credința.

Ș-a luminii luciri scânteia-vor în zori

Pentru tine în clipele cele,

Și atunci vei uita tu amaruri, plânsori,

Vei uita suferințele grele.

De-ți slăbește credința în sufletul tău,

Deznădejdea cea grea te cuprinde,

De născutul acum Hristos-Dumnezeu

În amarul tău adă-ți aminte.

El în scârbă, plânsoare, necaz s-au născut,

Sub a Romei greoaie domnie,

Dar prin veacuri de vreme strălucind au trecut

Într-a Lui luminoasă mărie.

Povestirea cea sfântă în inima ta

Viu răsunet îndată găsi-va,

Și durerea în sufletul tău va-nceta,

Și plânsoarea cea grea conteni-va.

Și să știi că veni-va doritul tău ceas,

Când în piept ți-a muri suferința,

Și în sufletul tău, din amar și necaz,

Ca Hristos, învia-va credința.

Decembrie 1912

În Betleem

Noapte-adâncă. În ceruri, sus,

Stele ard tremurătoare;

Doarme Pruncul Iisus

Sub privirile Fecioarei...

Pace-n cer și pe pământ,

Numai glas de cântători...

Îl slăvesc pe Pruncul Sfânt

Îngeri — sus, iar jos — păstori.

Varsă line străluciri

Pruncul sfânt și luminos,

Și cereștile luciri

Ard pe fața lui Hristos.

Steaua de la răsărit

S-a aprins cu foc în cer,

La-nchinare au venit

Craii dintr-acele țări.

Decembrie 1912

Hristos pruncul

Fecioara-Mamă Îl umbrește,

Spre Fiul-Dumnezeu plecată,

Și sfânta dragoste-i lucește

În fața Ei, cea luminată.

Iar El, prevédere adâncă,

Senin se uită înainte,

Și vede lumea cea nătângă,

Ce pe arginți la chin îl vinde.

Decembrie 1912

Hristos

Pe drumuri grele înnoptând,

Umbla prin țara chinuită,

Ca un Proroc gonit și sfânt

Vestind că lumea-i izbăvită.

Și ne-au chemat, pe-ai săi copii,

La ape vii și luminoase:

„Veniți, veniți, ai scârbei fii,

Cu Mine-n calea mea spinoasă!"

Cu foc privește-n suferință

Din crucea sa la noi Hristos,

Așteaptă de la noi credință,

Sfârșindu-și drumul său spinos.

Îvățătorule! Ți-om da

Noi inimile însetate

Și vom veni în urma Ta

Din lumea plină de păcate.

Aprilie 1913

Mama

Te-am zămislit eu cu iubire,

Cu drag în mine te-am purtat

Și de la Domnul fericire

Eu cu plânsoare ți-am rugat.

Sub inima tremurătoare

Păzit-am micul copilaș,

Și dragostea mea arzătoare

Ți-a fost de strajă și sălaș.

Șoptit-am rugăciuni smerite

Și cu plânsoare m-am rugat,

Să-ți fie zilele scutite

De nenoroc și de păcat.

Și-ai fost cu firea părintească,

Cu duhul părintesc senin,

Cu-nțelepciunea ta firească

Copil cuminte și blajin.

Și când în floarea tinereții

Venit-a vestea războirii,

Tu jertfa sfântă a vieții

Ți-ai dat-o cetelor oștirii.

Și-n bătălia cea aprinsă

Sărit-ai plin de vitejie

La moarte, ca la stea nestinsă,

Ai năzuit cu bucurie.

Acum la vatra ta străbună

Încet eu numele-ți șoptesc,

Din lacrimi ți-mpletesc cunună,

Dar moartea ți-o blagoslovesc.

Decembrie 1914

Limba noastră

Limba noastră-i o comoară

În adâncuri înfundată

Un șirag de piatră rară

Pe moșie revărsată.

Limba noastră-i foc ce arde

Într-un neam, ce fără veste

S-a trezit din somn de moarte

Ca viteazul din poveste.

Limba noastră-i numai cântec,

Doina dorurilor noastre,

Roi de fulgere, ce spintec

Nouri negri, zări albastre.

Limba noastră-i graiul pâinii,

Când de vânt se mișcă vara;

In rostirea ei bătrânii

Cu sudori sfințit-au țara.

Limba noastră-i frunză verde,

Zbuciumul din codrii veșnici,

Nistrul lin, ce-n valuri pierde

Ai luceferilor sfeșnici.

Nu veți plânge-atunci amarnic,

Că vi-i limba prea săracă,

Și-ți vedea, cât îi de darnic

Graiul țării noastre dragă.

Limba noastră-i vechi izvoade.

Povestiri din alte vremuri;

Și citindu-le 'nșirate, -

Te-nfiori adânc și tremuri.

Limba noastră îi aleasă

Să ridice slava-n ceruri,

Să ne spiue-n hram și-acasă

Veșnicele adevăruri.

Limba noastra-i limbă sfânta,

Limba vechilor cazanii,

Care o plâng și care o cântă

Pe la vatra lor țăranii.

Înviați-vă dar graiul,

Ruginit de multă vreme,

Stergeți slinul, mucegaiul

Al uitării 'n care geme.

Strângeți piatra lucitoare

Ce din soare se aprinde -

Și-ți avea în revărsare

Un potop nou de cuvinte.

Răsări-vă o comoară

În adâncuri înfundată,

Un șirag de piatră rară

Pe moșie revărsată.

Văd prăbușirea

Noaptea, 5-6 iulie 1917

Văd prăbușirea unei stele,

Al nopții mândrului luceafăr,

Și sufletul cântării mele

Smintit se zbate și neteafăr.

Se scurge noaptea-n sfântă tihnă,

Dar tunurile vrăjmășești

Țintesc și bat fără odihnă

Să șteargă satul Mărășești.

Aduce fierul moarte-n șuier

Și prăbușire pe pământ,

Se frânge cântecul din fluier

Și moare-n tremur de mormânt.

Iar sufletul cântării mele

Smintit se zbate și neteafăr

La prăbușirea unei stele,

Al nopții mândrului luceafăr.

Mărășești, 5-6 iulie 1917

Cântec de leagăn

Stele-n Nistru, stele sus,

Dormi: povestea mi ți-am spus,

Stele-n Nistru-mpădurit,

Dormi, odorule iubit.

Fie-ți somnul ușurel,

Dragul mamei frumușel,

Te păzească îngerași,

Puiul mamei drăgălaș;

Ca să crești un moldovean

Mândru, falnic, năzdrăvan,

Să-nverzești, ca un stejar,

Paza vechiului hotar.

Să-ți lucească-n frunte-o stea

Doar ne-a lumina și ea,

Și cu codrul să te-ntreci,

Și dumbrăvile să-i treci;

Și să-i bați cărările,

Să ne sorbi durerile,

Și să treci la cela mal,

Țara să ți-o scoți din hal.

De ocară apele,

Puiul mamei, scapă-le,

Să ne cânte zânele,

Răsunând fântânile,

Să ne râdă zorile,

Să ne-mbete florile...

Stele-n Nistru-mpădurit,

Dormi: povestea s-a sfârșit...

Mărășești (Moldova), 7 iulie 1917

Atâtea chipuri

Atâtea chipuri mi se scoală

Din vraja nopților de vară,

Când frunza tremură de-aseară

De-un vânt ușor, plin de sfială.

Iar nourii îmi prind în mreajă

Stropiri de aur de pe sus,

La ușă plopu-mi stă de strajă

Ca un ostaș la slujbă pus.

Atâtea chipuri — rânduri, rânduri

În minte îmi răsar, învie,

Pornesc într-o călătorie,

Tovarăși cu-ale mele gânduri,

De nu mai pot de-nviforare

Și cad, sfârșit de obosire.

1917 (Mărășești)

Pietre vechi

Bunelului

I

În Bugeac, la Căușeni,

Dorm strămoșii moldoveni,

Numai pietre de mormânt

Mai păstrează-al lor cuvânt.

Și cum iei înspre Zaim

Vezi în deal un țintirim,

Țintirimul jidovesc --

Doi copaci îl străjuiesc.

Mai încolo — un pârău

Prin pietriș coboară greu.

Săpături destul de-adânci

Par a se vedea prin stânci.

Cine știe ce-adăpost?

Chișinăul cic-a fost...

Botna seacă dă în șes

Și se pierde-n stuhul des,

Și nu-i spune nimănui

Ce-a mai fost pe-aici și nu-i.

Știm ceva de la strămoși,

Despre hoții sângeroși,

Despre turci, despre tătari,

Despre hanii lor cei mari.

Știm că Botna a fost altă,

Căușani — o curte-naltă,

Și domnea aici un han,

Stăpânind pe moldovean.

Uneori mai dă să-nșire

Câte-un baci la povestire...

Spune vrute și nevrute

Despre pietrele tăcute.

Știm ceva, da-i greu de tot

Să te-alegi de-ici c-un rod;

Numai piatra de mormânt

Vrednică-i de crezământ...

II

Căușenii-s loc bătrân,

Târg tătar, lăcaș creștin,

Cine știe ce oșteni

Au mai fost la Căușeni.

Marmori frânte se găsesc

Și cu scris latin, grecesc.

Mai desfunzi pe-aicea muchii

Scrise și cu alte buchii...

Cât privești, tot pietre vechi

Stau de strajă, la priveghi...

Pietre mute, grăitoare

Și în umbră și la soare...

Drumuri și cișmeli turcești

Printre vii mai întâlnești.

1917 (Mărășești)

Basarabenilor

Să știți: de nu veți ridica

Din sânul vostru un proroc,

În voi viața va seca,

Zadarnic soarta veți ruga,

Căci scoși veți fi atunci din joc

Și-ți rămânea făr' de noroc.

Din cheag de lacrimi, de dureri,

Din trăsnet de mânie sfântă,

Și din nădejdi și zbuciumări,

Din năzuinți și frământări

El trebui facla să-și aprindă

Și-n el pe toți să vă cuprindă.

Și-n țara voastră va purcede

Pe drum de spini și chinuire

Cu gloata celor cari l-or crede;

Și duh aprins de înnoire

Va duce-n propovăduire.

El jalea vechilor câmpii

Numa-ntr-o lacrimă va strânge,

Din spic, din strugurul de vii

În stropi va scurge ape vii:

Din spic — sudori, din viță — sânge

Le va sorbi și nu-ți mai plânge,

C-atunci sorbiții stropi vor arde

Din țară toată vrăjmășia,

Clevetitori, dușmani de moarte,

Și cei cu limbi în două sparte

Atunci vor căuta frăția

Și lepăda-vor viclenia.

Și toți veți fi un gând ș-un nume

Și înfrățiți veți făuri

Un viitor mai bun în lume,

Iar el va ști să vă îndrume

Acolo, unde va zări

C-a voastră stea va răsări.

Dar știți: de nu veți ridica

De printre voi pe-acest proroc,

În voi viața va seca,

Zadarnic soarta veți ruga,

Căci scoși veți fi atunci din joc

Și-ți rămânea fără noroc.

Mărășești, 10 iulie 1917

Frunza nucului

Tatei

Frunza nucului tresare,

Oglindindu-se în lac;

Vântul un miros de floare

Îmi aduce din Bugeac.

De ce tremuri, frunzuleană,--

Fiica nucului rotat,--

Ce fior de prin poiană

Firea ți-a cutremurat?

Eu cu ierbile poienii

N-am nimic de împărțit,

Jale mi-i că moldovenii

Încă nu s-au înfrățit.

Vântul șuieră prin creste,

Vine zburător prin văi

Și-mi șoptește trista veste

Din Bugeac de la ai tăi.

Doarme tata somnul morții,

Și buneii-s în mormânt, --

Iar cei vii, prin voia sorții,

Duși din cele locuri sânt.

De la morți aduce știrea

Vântul veșnic zburător:

El din flori a prins șoptirea,

Flori de la mormântul lor.

Fie-așa, dar nu mi-i teamă

Despre soarta celor părți!

Dragostea ades mi-o cheamă

Fala câmpurilor verzi.

Mare-i fala din câmpie,

Dar bătrânii ți-s mâhniți.

Dragostea de unde-ți știe,

Că vor fi toți înfrățiți?

Dragostea adânc mă leagă

Cu părinții răposați.

Știu: din liniștea lor dragă

Răsări-vor numai frați.

Mărășești (Moldova), 12 iulie 1917

Unora

Noi nu ne înțelegem: voi vreți a noastră limbă

S-o înnoiți, surpându-i temeiurile vechi,

Și noua latinie, măcar de-ar fi cam strâmbă,

Vă pare totuși cântec, sunându-vă-n urechi.

Veșmântul firii noastre din pânză strămoșească

Cu tivituri de aur, de vechi argint și flori,

Războaie-mpodobite de-o mână meșterească

Vă par sărăcăcioase mantale de păstori.

Noi nu ne înțelegem: acolo unde bate

Izvorul veșniciei, frumoasei nemuriri, --

Vă pare că-i pustie, bordeie lepădate --

Și căutați s-aduceți de-ai voștri trandafiri.

Dar trandafirii voștri făcuți-s din hârtie

Și miroase a leacuri luate din dugheni,

În limbă doftorească a voastră latinie

Preface graiul slobod din codrii moldoveni.

Noi nu ne înțelegem: din sine limba crește,

Nevoie nu mai are de ajutor străin,

Din sine-și prinde floare, din sine se-nnoiește,

Când nu-i atingi temeiul puternic și bătrân.

Destulă înflorire păstrat-a limba noastră

Din sânul maicii sale cel vechi și sănătos,

Și nu-i mai trebui leacuri și nici boia albastră

Să zugrăvească cerul cel sfânt și luminos.

Noi nu ne înțelegem: povestea nu-i de-aseară

Și parc-ar fi să tragem și noi învățături,

Să nu ne-aducem graiul la stare de ocară,

Să tăvălim pe uliți cântarea din păduri.

Priviți: acei cu limba bolnavă, chinuită

Cu drag și cu mirare ne-ascultă când vorbim;

Iar cântăreți și meșteri cu pana iscusită

Fug de latina nouă, ca de un țintirim...

Noi nu ne înțelegem: dar de-ați simți ca mine

Ce patimi limba trage dintr-un străin puhoi,

Atuncea n-ați urni-o din temelii bătrâne,

Atuncea, mi se pare, ne-am înțelege noi.

Mărășești, 13-14 iulie 1917

La noul-Neamț

(Clipe trăite)

Clopotnița înaltă domnește-mprejurimea

Tihnitei mănăstiri,

Și plopii de la Nistru privesc în adâncimea

Măreței oglindiri.

Intrăm. Portarul-frate ne-arată găzduirea,

Înalt și somnoros...

Răcoarea ne cuprinde, și toată mănăstirea

Ne pare-un rai frumos.

Ne hodinim. Dar somnul nu poate să mă fure

Și mă mai duc prin vii.

Se coace poama. Cântec răsună prin pădure,

Și ziua-i la chindii.

Mă-ntorc. Aproape-i slujba și frații se adună

De prin chilii ieșind.

Chemarea își îndeamnă a clopotului strună...

Lumini în hram s-aprind.

Mă duc pe la egumen. La slujbă se gătește

După un somn ușor...

Dar bucurie mare că știu moldovenește: —

Bătrânu-i vorbitor.

Frumos moșneag bătrânul. Știut-a și pe tata

Și pe bunelul meu.

Biblioteca? Veche-i. (El totdeauna-i gata

Cu ajutorul său.)

Destul îi de bogată... A fost și mai avută,

Dar cărți s-au mai furat;

I-i jale de-un Apostol făcut cu mare trudă,

Dar șters de-un învățat.

Era nerânduială. Acuma-i mai cuminte

Monahul pus la cărți.

Ar' să-mi arate mâine cucernicul părinte

Din amândouă părți.

Grăbim la slujbă. Mare-i biserica de vară,

Frumoase zugrăveli.

Urmează proslăvirea cântărilor de seară

În cin și rânduieli.

În două străni frățimea călugărilor cântă,

Și ruși și moldoveni.

Și parcă-i nesfârșită caftisma slujbei sfântă,

Cântată-n două străni.

La ușă se îndeasă tot lume țărănească,

Tot babe și femei.

Și nu-s prea de departe: din partea părintească

Opaci și Plopi-Știubei.

Dar vine și sfârșitul. Se grămădesc la masă

Și oaspeții veniți.

Un negustor de-aproape, bolnava preoteasă,

Vreo câțiva poftiți.

Afară amurgit-a, ferestrele-s deschise,

Un dulce țârâit.

Ceasornic de perete și două chipuri, scrise,

De-un frate iscusit:

Din umbră blând privește al mănăstirii stareț,

Cinstitul Theofan,

Ș-Andronic cuviosul, un cronicar vorbareț,

Și bunul moldovean.

Blagoslovește masa părintele egumen;

Cu toții își fac cruce.

La masă — pește, vin din pivnițe se-aduce.

E postul Adormirii.

(Mărășești, 1917)

Deasupra Târgului Bârlad

Deasupra târgului Bârlad

Trecut-a un aeroplan

Ș-un snop de pâine-a aruncat

Cules din lanuri de german:

„Noi semănat-am primăvara

Cu pâinea voastră toată țara,

Grădină, vale, deal și șes, --

Ș-acuma roada am cules.

Mai mult de foame nu ni-i frică,

Sătui ne ține Muntenia,

Degeaba oastea se ridică,

Și prinde toată România".

Așa hârtie-a fost legată

De-un snop de pâine aruncată.

O, Doamne, unde-i ispășirea,

O, Doamne, unde-i mântuirea?

Străinii ne-au mâncat sudoarea,

Iar noi ne chinuim flămânzi.

Pământul, ce ne-a fost ca floarea,

Din colț în colț tu îl aprinzi.

Afurisirea cadă, Sfinte,

Judecătorule Părinte,

Pe cei ce țara ne-au vândut

Și robi năvalei ne-au făcut.

Dar milă fie-ți de creștini,

Ce spicul din sudori îl crește,

De-un biet, nevinovat român,

Ce-și spune-amarul românește.

Vezi, Sfinte, țara-i țintirim,

Ne izbăvește de hârșim,

Și pentru chinuri și sudori,

Și pentru bieții muncitori, --

O, Doamne, vie ispășirea,

O, Doamne, vie mântuirea.

Mărășești, 15 iulie 1917

Muncitorul

(Povestire)

Un biet creștin, ce ziua toată,

Ba uneori și noaptea încă,

Muncea ca să-și câștige pâine,

Tăind la piatră dintr-o stâncă,

Odată, ostenit de muncă,

A lepădat ciocanul jos

Ș-a îndreptat spre cer privirea

Ș-un lung oftat din piept a scos:

*

„O, Dumnezeule Preasfinte,

De ce Tu oare m-ai lăsat

Să duc atâta greu pe lume?

De ce nu sunt și eu bogat,

Să am slugi multe, casă largă,

De toate câte-mi trebuiesc,

Și-n loc de-a mă trudi cu munca,

Să stau și să mă hodinesc?"...

De sus din cer atunci un înger

S-a coborât la dânsul: „Fie,

Precum dorești..." Și muncitorul

Din cea mai neagră sărăcie

S-a pomenit ca-n vis deodată

Bogat, având tot ce dorea,

Și-n loc de-a se trudi cu munca,

El tot ședea, se hodinea...

*

Dar într-o zi a mers pe acolo

Stăpânul țării, -ncununat,

Cum umblă craii: în trăsură

De patru cai frumoși purtat,

C-un rând de călăreți 'nainte

Și călăreți având în urmă.

Bogatul de departe-l vede

Și fericirea i se curmă:

— „Ce strălucire! Câtă fală!

Așa viață-aș înțelege!

Eu nici pe-un sfert nu sunt ca dânsul.

Pe mine crai de m-ar alege!"

— „Să fie iar pe-a ta dorință",

Îi zice iar cel înger blând

Cu aripi albe, lucitoare,

Spre el din ceruri coborând.

*

Și iată-l crai de-acu bogatul,

El umblă prin supușii săi

Într-o trăsură de-aur, trasă

De patru cai ca niște zmei,

C-un rând de călăreți 'nainte,

Și-avea și-n urmă călăreți...

Dar iată soarele răsare

'Nălțându-se pe cer măreț.

*

Ș-a lui lumină — foc ce arde,

Îi pentru tot ce-i pământesc,

De sete iarba se usucă

Și florile se veștezesc.

Sărmanul crai! El nu mai poate

De nădușală arzătoare.

— „Oh, Doamne! se gândește-n sine,

Ce mult aș vrea să fiu eu soare!"

*

— „Prea bine", îngerul grăiește,

Spre el din nou venind în zbor...

Și craiul într-o clipă iată-l

Schimbat în soare lucitor.

Și de pe cer cu câtă fală

Își arunca a sa privire

În jos spre lumea fermecată

De-a lui frumoasă strălucire!

*

Un nour iată dar se 'nalță

Pe cer și tot se mai lățește;

Să scalde-n raze-acum pământul

Degeaba soarele voiește:

L-a învelit în umbră norul...

— „Vai! se plânge soarele cu foc:

Un nouraș mă biruiește,

În ceruri prinde al meu loc!

*

De ce, Stăpânule al lumii,

Așa un nor nu sunt și eu?"

Cel înger se coboară iarăși:

— „Să se-mplinească dorul tău!" --

În nor pe soare și-l preface.

Și norul varsă mări de apă

Potop îngrozitor, de care

Întreg nimica nu mai scapă.

*

Flori, grâuri, case, oameni, turme

Se pleacă-n apă, pier de-a rândul:

O stâncă nu mai stă tăreață

În față nourul privindu-l.

— „Poftim!... Of, Doamne!... Stânca asta

Mai tare este decât mine.

De ce, de ce nu sunt eu stâncă?"

Și bunul înger iarăși vine

Și noru-n stâncă și-l preschimbă...

Iar stânca arsă îi de soare,

De ploi, de vânturi îi bătută;

Dar stă pe loc nepăsătoare.

Deodată dar un om sosește

Având pe umăr o cazma,

Izbește cu cazmaua-n stâncă

Și stânca-ncepe-a se sfărma.

*

— „Vai mie! Muncitoru-acesta

Mă prăpădește! Mă doboară!...

De ce nu-s muncitor ca dânsul?"

Și iar cel înger se coboară...

— „Prea bine, cu blândețe-i zice,

Va fi precum ai cuvântat..."

Și bietul om din stâncă iată-l

În muncitor din nou schimbat.

*

Fusese-avut și crai puternic,

Iar astăzi? Taie ostenit

La piatră, cum tăia 'nainte

Și traiul nu i-a mai ticnit.

De soartă dar nu se mai plânge,

Căci a-ncercat pe lume toate:

Și trai făr' de necaz el știe

Că-n lumea asta nu se poate.

August 1911

Fie voia ta!

(Povestire)

Se ivea de după dealuri

Noaptea-n umbre mohorâte,

Scuturând întunecimea

Din aripile urâte.

Nu-i lumină nicăierea,

Numa-ntr-un bordei pustiu

Luminează-o luminiță,

Ca un suflet de-abia viu.

Și într-acel bordei, pe paie,

Numa-n petice-nvelită,

Zăcea mama celor patru

Prunci, cu fața necăjită.

Ea se zbate, se frământă,

Mila Domnului o cere

Și, privindu-și copilașii,

Se sfârșește de durere.

Și cucernica-i gândire,

Din credință izvorâtă,

Și-o îndreaptă către ceruri,

Către Maica Preacinstită.

Și se roagă cu căldură

Pân' ce graiul i se curmă.

Copilașii plâng de foame,

Căci felia cea din urmă

Au mâncat-o de-acu ziua,

Le-a rămas numai o coaje;

Biata mamă le-o-mpărțește

Și-i îndeamnă să se roage;

Iar ea cade-n pat zdrobită

Și de milă, și durere.

Și privirea i se stinge

Și puterea toată-i piere...

Copilașii plini de groază

Plâng, se vaietă și zbiară;

De-a lor țipete de groază

Chiar și moartea se-nfioară.

Toți o strigă și-o sărută

Și-o dezmiardă fiecare:

„Mamă, mamă, scumpă mamă,

Vom fi buni, o, milă-ți fie,

Nu muri! deschide ochii!

Lasă-ne-o, o, Doamne, vie!

N-auzi, mamă?" Ș-a lor lacrimi

Și durerea lor nespusă

N-ar putea un grai de oameni,

Nimeni ca s-o facă spusă...

Moartea galbenă ca ceara

Stă la căpătâi c-o coasă,

Dar și ea simțește lacrimi

Că îi pică jos pe oase.

„Nu, nu pot, ea se gândește;

O mai las pe biata mamă

Să-ngrijească copilașii

Amărâți și plini de teamă,

Voi răbda chiar și osânda,

Dar o las această seară..."

Și ca umbră nevăzută

A ieșit pe ușă-afară.

*

Se deșteaptă biata mamă

Ca trezită fără veste,

Plânsul pruncilor, durerea

I se par numai poveste.

Se ridică de pe paie,

Copilașii-n brațe-i strânge

Și-i sărută și-i dezmiardă,

Că nici unul nu mai plânge,

Culcă unul câte unul

Sărutându-i cu dulceață;

Iar pe cel mai mic, sărmanul,

Îl adoarme-n a ei brațe,

Și îi pace și îi bine,

Tot visează fericire.

Ce nu poate-o mamă face

Cu a ei sfântă iubire?

*

Către cer pleacă mâhnită

Moartea și se tot frământă,

Ce va fi oare cu dânsa,

Ne-mplinind voința sfântă?

Dumnezeu i-au dat poruncă

Și i-au zis: „Iată, spun ție,

Mama pruncilor de astăzi

Între vii să nu mai fie!"

Ș-a nesocotit cuvântul;

I-a fost milă, i-a fost jale...

Ce va zice Domnul oare?

Cum să-i vie ea în cale?

Și muncindu-se cu gândul

A ajuns la sfânta treaptă;

Și plecat, lângă Stăpânul,

Osândirea și-o așteaptă...

Dumnezeu pricepe gândul,

Știe toate și rostește:

„Moarte, ai ceva la cuget?

Spune ce gând te muncește?"

Cu privirea-n jos stă moartea:

„Înțeleptule Stăpâne!

Tu știi tot ce este astăzi

Și ce va veni pe mâine,

Știi că totdeauna fost-am

Fără milă și cruțare:

Țipetelor dureroase

Nu le-am dat eu ascultare.

Am smuls soțul fără milă

L-am trimis la vecinicie,

Fără grijă că îi tată,

Fără milă de soție.

Câte suflete iubite

Despărțit-am fără veste,

Câte mame, frați, surori

Și mirese și neveste

Le-am lăsat fără nădejde,

Doamne, toate le știi bine,

Că-mplinit-am totdeauna

Lucrul meu, cum se cuvine,

Dar acuma nu, Stăpâne,

Mama pruncilor trăiește;

Te îndură și mă iartă,

Ori, de vrei, mă osândește,

Căci atât amar și jale,

Țipetele și durerea

Bieților copii, săracii,

Mi-au luat de tot puterea

Ș-am lăsat pe biata mamă

De copiii ei să cate,

Cui să-i fi rămas în grije?"

Și aude ea răspunsul:

„O, voi, minți întunecate,

Văd că nu-nțelegeți firea,

Nici pricepeți voi cuvântul

Care stăpânește lumea

Și tot cerul și pământul.

Moarte, vina ți se iartă,

Du-te fără-ntârziere

Și pătrunde cu grăbire

În adâncul de la mare,

Și de jos din adâncime

Să-mi aduci aceea piatră,

Care vei afla-o-ndată,

Când vei întinde mâna dreaptă.

Înțelegi?"

„Prea bine, Doamne".

Și ca fulgerul de iute

Moartea valurile taie

Și-n vreo câteva minute

Află piatra poruncită

Și cu ea la ceruri pleacă,

Tot gândindu-se că oare

Cu ea Domnul ce să facă?

*

Dumnezeu ședea în slavă

Luminoasă, lucitoare,

Primprejur luciri de aur

Mai frumos decât în soare!

El privește mersul vremii,

Taina de puțini pătrunsă

Și zidește viitorul

Cu-ntocmeala lui ascunsă

Și ia-n seamă isprăvirea,

Veacurilor trecătoare,

Ce se pierd în vecinicia

Care-i este la picioare.

Câte taine ne-nțelese

Are firea cea cerească

Și minuni nepricepute

De gândirea omenească!

Și ce n-au putut pricepe

Învățații-o viață-ntreagă

Dumnezeu, dacă voiește,

Într-o clipă tot dezleagă,

Tot așa au fost din veacuri,

Tot așa au fost să fie,

Dar puterea nevăzută

Taină va fi pe vecie...

Moartea lângă tron așteaptă

Pân' ce Domnul către dânsa

Cu privirea se îndreaptă:

— „Ai venit?" — „Da, Împărate:

Am adus piatra cu mine".

— „Ai adus-o din adâncuri?"

— „Din adâncuri, Doamne!"

— „Bine! Acum frânge-o drept în două!

Ce-ai aflat?" — „Doamne, minune!

Vierme viu a fost într-însa".

— „Ei, ș-acum? Ce-i asta? Spune?"

Umilită moartea cade

La pământ, cerând iertare:

— „Vei pricepe-acuma oare

Soarta cu-a ei taină mare?

Știi acum cine-ngrijește

De toată făptura vie?

Mergi acum după femeie!"

— „Doamne, voia Ta să fie".

Septembrie 1911

Hristos după cina cea de taină

Cu mâinile Sale sfinte

Hristos picioarele au spălat

Acelui ce mergea a-l vinde...

Îndată L-au înconjurat

Apostolii Lui în tăcere.

Cu glasul dulce îi învață

Hristos; le dă și mângâiere

Și porunciri pentru viață:

— „Iubiții mei! le zice,

Vedeți, ziua sosește

În care Domnul vostru

Pe voi vă părăsește;

Așa vorbește Tatăl

În sfintele lui ținte,

O, facă-se acuma

Voințele Lui sfinte!

Amin, amin, zic vouă,

Așa îi scris în cer,

Căci mâine pentru lume

Eu trebui ca să pier.

Și chiar și voi, ce astăzi

Atâta mă iubiți,

Cu toți în noaptea asta,

Cu toți mă părăsiți!"

— „Și eu! îi zice Petru...

O, Doamne, Tu știi bine

Că niciodată-n lume

Eu n-am fugit de tine!"

— „Și tu, o, Petre!"

— „Doamne!

Aceasta nu se poate!"

— „Mă-i lepăda, o, Petre,

De trei ori în astă noapte!

Nu credeți că ca morții

Eu intru în mormânt:

În locul tot și vremea

Eu între voi sânt;

Puterea cea cerească

În tot locul domnește

Și ochiul Providenței

Pământul tot privește.

Dar mergeți în unire,

Vă răspândiți în lume

Și botezați noroade

În sfântul al Meu nume!

Fiți tari toți în credință

Și răspândiți dreptatea,

Noroadelor înjosite

Le duceți bunătatea,

Iar crailor puternici,

Ce calcă sub picioare

Cetățile vestite

Și sute de popoare,

Le arătați că-n lume

Sunt toate nebunie,

Că singura dreptate

Trăiește, este vie.

De fapte, fiecare

În ceruri va răspunde,

De Dumnezeu nimică

Nu poate-a se ascunde.

Dar mergeți prin noroade,

Dreptatea cuvântați,

Credința-adevărată

La toți o arătați!

Iar eu mă duc-nainte

Și nu mă îndoiesc,

Prin sângele meu astăzi

Pe om îl mântuiesc!"

Apostolii rămas-au în mâhnire,

Hristos de ei s-au despărțit,

Spinosul drum spre răstignire

Pe ei, ca niște oi, i-a risipit.

Martie 1912

Cântarea slavei

Voi, munți singuratici, moșnegi cununați

Cu stele în ceruri albastre,

În leagănul vostru de codri păstrați

În taină cântările voastre,

Căci păsări sălbatice, cu ochii arzând

Din tainica voastră dumbravă

Se-nalță cu fală în sus, proslăvind

Nespusa a Domnului slavă.

*

În voi își deșteaptă plânsorile lor

Pădurile-n toamna târzie,

Pe când le apucă al luptei fior

Și-a vântului groază, mânie,

Și mare vi-i jalea, când vânturi străbat

Prin tainica voastră dumbravă,

Dar vifori, furtuni și chiar frunze ce cad

Vă cântă a Domnului slavă.

*

La voi m-a adus în cărările ei

A zilelor soartă săracă,

Pădurea cea mândră din ani mititei

Mi-a fost și iubită și dragă;

Cântarea frumoasă din codrii bătrâni

Dă strunelor mele viață;

Și mândre povești din strămoșii creștini

Truditul meu suflet învață, --

Povești — de pe când oameni sfinți locuiau

Prin tainica voastră dumbravă,

Povești — de pe când ne-ncetat proslăveau

Nespusa a Domnului slavă.

*

Din văile voastre, în largul cuprins,

Privirea mea zboară departe

Și-n mintea mirată răsare aprins

Fiorul măririlor moarte...

Un cântec de jale eu parcă aud,

Ce moare în zvonuri de ape,

El plânge frumoasele vremi ce-au trecut

A sfintei iubiri de aproape,

Vremi, de pe când lume multă venea

Prin tainica voastră dumbravă

Și scârbele lumii cei sfinți mângâia

Spre marea a Domnului slavă.

*

Nu mai vezi pustnici prin dese păduri,

Prin tainici dumbrăvi și poiene:

Vremi grele de patimi, păcate și uri

Venit-au amarnic viclene...

Dar știu eu, schimba-se-vor vremile iar,

Căci toate în lume se schimbă;

Așa-mi povestește bătrânul stejar

Cu-a frunzelor tainică limbă;

Iar slava Preasfântului este în veac,

Lucește în toată schimbarea,

Și răul și binele într-un șirag

Ne-urmează în veci îndrumarea.

Amarele vremi de păcate și uri,

Cum au venit — se vor duce;

Și iarăși în pacea umbroasei păduri

Luci-va a sfântului cruce;

Pătrunde-vor cântece sfinte de foc,

Prin tainica voastră dumbravă,

Copacul și fiara cea rea la un loc

Cânta-vor a Domnului slavă.

Adeseori vara, când soarele-n dungi

Verdeața bogată vă-nvie,

Porniți credincioși preaînaltei porunci,

Năprasnica voastră mânie.

Din urletul vostru, sub cerul nestins

Din ploaie cu trăsnete grele,

Se naște atunci, ca un fulger aprins,

Cântarea cântărilor mele.

Când vâjâie vântul, urlând mânios,

Prin tainica voastră dumbravă,

Atunci prin strune-mi răsună frumos

Nespusa a Domnului slavă.

Voi, munți singuratici, moșnegi cununați

Cu stele în ceruri albastre,

În leagănul vostru de codri păstrați

În taină cântările voastre,

Căci păsări sălbatice, cu ochii arzând,

Din tainica voastră dumbravă

Se-nalță cu fală în sus, proslăvind

Nespusa a Domnului slavă.

Octombrie 1912

Hristos în biserica Ierusalimului

I

Libanul a dat chedrii

Și aurul Ofirul,

Alesu-și-a Sidonul,

Eghiptul falnic, Tirul

Tot ce avea mai mare,

Mai vederat, mai rar,

La facerea acestui

Dumnezeiesc altar.

Aicea, toată mintea,

Puterea omenească,

Pe cerul cu pământul

Voit-au să unească,

Voit-au să-mpreune

Pe om cu Dumnezeu:

Ușor era atuncea

Ce este-acuma greu.

Frumoasa Palestină

Pusese să ridice

Biserica cea mare

Lui Savaoth — se zice.

Mai patruzeci și șase

De ani a fost lucrată,

Cu marmură și aur

Spoită și-mbrăcată.

Era o fericire

Nespusă a vedea

Cum marmura cea albă

În flori se împletea

Cu aur, pietre scumpe,

Cu lemnuri felurite;

Cum se ridică-n ceruri

Coloanele-ascuțite.

Și grinzile înalte

De jos de-abia se văd,

Ușorii stâlpi în aer,

În raze se prevăd.

Când ziua albă-nuntru

Strălucitoare cade,

Cum ea de-odată-nvie

Lumina minunată,

Încât și cel mai negru,

Întunecos și rău

Și cel mai vrednic suflet

Vedea pe Dumnezeu

În mijlocul acestor

Lumini strălucitoare,

Înconjurat de stele,

Înconjurat de soare.

II

Aici, în locu-acesta,

În Israel sfințit,

Hristos în ziua ceea

Blând, falnic au venit.

Și ochii săi primblându-și

Prin străluciri, lumină,

Care ardea în ziua

De soare, aur plină

Privind senin acele

Coloane de porfir

Mărețe-mpodobite

Cu aur de Ofir,

În fața celui roșu

Granit nespus de tare

A marmurei ca chipul

Frumoaselor fecioare,

În locul rugăciunii

Ș-al darului ceresc,

Unde scârbiții oameni

Durerea-și potolesc,

Aici unde se pleacă

Genunchiul cu plânsoare

Și ochii varsă lacrimi

Și frunțile — sudoare;

Iubirea negrăită

Adâncă, mare, sfântă

În inimă pătrunde

Ca o lucire blândă;

Pe mic îl face mare,

Pe mare-l face mic,

Măria omenească

Zdrobește în nimic;

În locul unde lina,

Netulburata pace

Din umbre trecătoare

Oglinzi de soare face,

Văzut-au Domnul nostru

O mare spurcăciune:

Pe piatră, unde numai

Genunchi plecat se pune,

Hristos găsit-au marfă

Și aur și argint,

Iar primprejur — pe-aceia

Ce spurcă lucrul sfânt:

Găsit-au târgoveții

Pungași și vânzători

De vite pentru jertfă,

Vicleni amăgitori;

Pe cei ce schimbă banii,

Herghelegii, văcari,

Cu viețile pierdute,

Cu inimi de tâlhari;

Pe cei ce-și vând și cinstea

Și sufletul întreg

Și zilele lor toate

În vicleșug petrec,

Pe cei mișei ce nu știu,

Nu văd altă nimic:

Un Dumnezeu — argintul,

Credința li-i câștig.

Și lucruri ne-auzite!

Afară de văcari

Cu viețile pierdute,

Cu inimi de tâlhari,

Afar' de schimbătorii

De bani, ai căror limbă

Deodată cu schimbarea

Cârnește și se schimbă,

În hramul lui Iehova

Hristos au dat de boi,

Buhai gătiți, porumbiți

De vindere și oi

De vindere asemeni:

Pe-atunci iudeul care

Putea mai mult să vândă

Se numără mai mare.

Așa o mișelie

Hristos în hram găsit-au

Și în mânie mare

Atuncea El venit-au,

Atuncea El, cuvântul

Lui Dumnezeu, El, Mielul

Cel blând, au dat afară

Tâlharii de tot felul

Din hramul Palestinei,

Pe vameși — iudei,

Pe vânzători de jertfă,

Pe ceialalți mișei,

Măsuțele cu banii

Le-au răsturnat pe toate,

Făcând bici de frânghie.

În sfânta Lui dreptate

Gonit-au târgoveții

Și schimbătorii toți

Ai banilor de jertfă

Afară ca pe hoți.

Au zis Hristos — s-audă

Destrăbălata gloată,

Să ieie-aminte lumea

În răutăți scăldată:

„Nu faceți voi, pierduții

Fățarnici cărturari,

A Tatălui meu casă

Cuib mare de tâlhari".

Aprilie 1913

Table of Contents

Limba Noastră

Eu cânt

Cântecul zorilor

Țăranii

Țara

În zarea anilor

Atunci când soarele apune

Pocăința hoțului

Mângâiere

Cina cea de taină

Hristos au înviat

Cântecul clopotului

Un vis dorit

Mântuirea

Un sfat

Roagă-te

Lumina cea de seară

Psalmul al 83-lea

Intrarea Domnului Iisus Hristos în Ierusalim

Îngerul și mironosițele

În dimineața duminicii

Înălțarea la cer a Domnului Iisus Hristos

Fratelui creștin

Căutarea lui Dumnezeu

Noaptea nașterii

În Betleem

Hristos pruncul

Hristos

Mama

Limba noastră

Văd prăbușirea

Cântec de leagăn

Atâtea chipuri

Pietre vechi

I

II

Basarabenilor

Frunza nucului

Unora

La noul-Neamț

Deasupra Târgului Bârlad

Muncitorul

Fie voia ta!

Hristos după cina cea de taină

Cântarea slavei

Hristos în biserica Ierusalimului

I

II