Drag mi-ai fost...

Veronica Micle

Editura Bestseller

Carte electronică publicată cu sprijinul Ministerului Afacerilor Externe – Departamentul Politici pentru Relația cu Românii de Pretutindeni.

Pe-al meu gând...

Pe-al meu gând să fiu în stare

Eu cu lanțuri l-aș lega,

Și de voie, de nevoie,

Poate s-ar astâmpăra.

Căci el fără de-a mea știre

Pururea este pribeag,

Iar de-l cât văd ca la tine

A zburat iară cu drag.

Și ce simt atuncia nu știu,

Însă eu gândului meu

De-aș putea aripi i-aș pune

Să-l ajut în zborul său.

Aubade

Deșteaptă-te, iubita mea,

Căci zorile-s acum pe cer

Și eu `n genunchi naintea ta

O sărutare voi să-ți cer ...

Deșteaptă-te și vino-n crâng

Să-l vezi tu cât e de frumos,

Iar eu în brațe-mi să te strâng

La poala teiului umbros.

Deșteaptă-te, căci în curând

Frumosul soare-al primăverii

Trezește lumea pe pământ

Și-alungă farmecul tăcerii.

De ce-ți mai numeri anii...

De ce-ți mai numeri anii să vezi de ești bătrân

Când știi ce grea durere tu porți în al tău sân,

Și pentru ce oglinda întrebi privind în ea

Să-ți spună de nu-i încă zbârcită fața ta?

Când știi c-a tale lucruri ce curg neîncetat

Adânci și triste urme în suflet ți-au lăsat,

Și crezi c-o vecinicie amară e de când

O clipă fericită avut-ai pe pământ.

Și ce-ți mai folosește să știi azi cum mai ești

Când simți că tu pe lume de mult nu mai trăiești;

Purtând cu moartea`n suflet străin în orice loc

Viața ta pustie și fără de noroc!

Ca astăzi...

Ca astăzi nu mai sunt stăpână

Pe mine, pe sufletul meu,

numai c-o strângere de mână

îndeajuns ți-am spus-o eu.

Și ca o slaba jucărie

Sunt astăzi înaintea ta,

privirea mea ți-ar spunea-o ție

în ochii mei de vei căta.

Și c-a mea singură dorință

E roaba ca să-ți fiu în veci,

ți-o spune `ntreaga mea ființă

când tu pe lângă mine treci.

Însă tu treci cum trece-o rază

Din soare, pe un biet pribeag, -

Ce-i pasă ei că-l luminează...

Ce-ți pasă ție că-mi ești drag!

Șterge-ți lacrima...

Lui X

Șterge-ți lacrima din gene, lasă-ți ochii tăi senini

Și nici urmă să nu fie c-ai fi plâns sau că suspini.

Zâmbetul de ironie pe-a ta față să se vadă,

Preț să nu pui pe nimica ea și lumea să te creadă.

Nu cată prin duioșie, nimicindu-te pe tine,

Să`mblânzești oameni și soarta și s-ajungi la vre un bine;

Geniul ce domnește-n lume este geniul cel rău

Și decât să fii victimă mai bine să fii călău!

Lui X

Vârful nalt al piramidei ochiul meu abia-l atinge...

Lâng-acest colos de piatră vezi tu cât de mică sunt –

Astfel tu `n a cărui minte universul se răsfrânge,

Al tău geniu peste veacuri rămâne-va pe pământ.

Și dorești a mea iubire... prin iubire pan` la tine

Să ajung și a mea soartă azi de soarta ta s-o leg,

Cum să fac! Când eu micimea îmi cunosc atât de bine,

Când mareața ta ființă poate nici n-o înțeleg.

Geniul tău, planează-n lume! Lasă-mă în prada sorții

Și numai din depărtare când și când să te privesc,

Martora măririi tale să fiu pan` la pragul morții

Și ca pe-o minune `n taină să te-ador, să te slăvesc.

Și dacă-un dor...

Și dacă-un dor mai simt în piept

Când se ivește luna,

E ca să nu te mai aștept

Și azi ca`ntotdeauna.

Și mângâieri de mai pot fi

Unei vieți de jale,

Ar fi de-a nu te întâlni

Nicicând în a mea cale.

Iar fericită de eram

Să fiu în astă lume,

Pe tine nu te cunoșteam

Nici îți știam de nume.

Nu ești tu...

Lui X

Nu ești tu acela care mi-ai dat inimei mâhnire;

Nu te măguli cu gândul că te-am plâns sau te-am iubit,

Ai fost numai întruparea unei clipe ce`n neștire

Mișcă sufletul și-l leagă de un dor nemărginit.

Și dacă a fost durere și dacă mai sufăr încă,

Nu ești tu a lor pricină, nu ești tu cel vinovat,

E de vină al meu suflet, e simțirea mea adâncă

Căci a mea este iubirea tu ești clipa ce-a zburat.

Albăstrelele

24 ianuarie 1877

Printre galbenele spice albăstele mândre cresc

Și`n a dimineții farmec soarele cu drag privesc;

Fermecați de-a lor privire și cuprinși de-un tainic dor,

Mii de fluturi pe câmpie s-au lăsat din al lor zbor.

Prin frunzișul des și verde se aud frumoase cânturi

Fluturașii stau și-ascultă legănați de blonde vânturi –

Lângă flori o zi de vară o petrec în desfătări

Și-a lor dragoste de-o clipă ei le-o spun prin sărutări!

Însă iată, noaptea vine cu-a ei ceasuri de tăcere;

Fluturașii cu-a lor jocuri s-au tot dus ca ș-o părere,

Păsările nu mai cântă și fumoasele-albăstrele,

Dup-o zi de fericire, rămân iarași singurele.

Glasul durerei

Auzit-ai tu vreodată frunzele de vânt mișcate

Susurând încet și tainic pe-a lor ramuri clătinate?

Ele cântă-atunci de jale cu un glas suspinător;

Cine știe-a lor durere, cine știe dorul lor.

Și ascunsă prin frunzișuri, tăinuind a ei ființă,

cântă dulcea Filomela, și`n cântare-i o dorință

Pare că îndreaptă vecinic către cerul cel senin,

Și divina-i melodie se sfârșește c-un suspin.

Iar poetul ce-o aude își ia lira și se duce

Pribegind cu-a sale doruri, și ca dânsa el atunce

Cu un vers duios și jalnic spune lumii chinul său

Și răpit de-a lui simțire el suspină-amar și greu.

Și-auzind atâtea glasuri ce spre ceruri se înalță

Care te pătrund în suflet cu-a lor farmec și dulceață,

Nu intrebi, plecând cu jale ochii `n jos înspre pământ

Pentru ce tot cu suspinuri se sfărșește orice cânt?

O! de-ai ști tu că pe lume, de când lumea e facută,

Blanda voce-a fericirii este, a fost și va fi mută,

În viață-orice cântare ce cu drag ai asculta

Ai ști că-i glasul durerii și adânc ai suspina.

Pasăre cu pene albastre

Pasăre cu pene albastre,

Martoră iubirii noastre,

De-i sfârși cântarea ta,

N'asculta ce-mi spune mie,

Dragul meu, căci cine știe

Dacă mâni nu m'a uita.

Râule cu apă lină

Și curat ca o lumină,

Cât ne vezi de fericiți,

Starea noastră n'o răsfrânge,

Mâine poate noi vom plânge

Și-om fi veșnic despărțiți.

Iar tu lună, dragă lună,

Tu a nopților cunună,

Să nu spui că ne-ai privit.

Poate mâni a tale rază

N'ar putea măcar să crează

Că vreodată ne-am iubit.

Dialog liric

Și-acum mă-ntreb eu: simțirea

adâncă

Cum de se naște pentru un portret?

Căci nu văzusem ochii tăi încă,

Știam atâta că ești poet!

De-aș putea întrupa iubirea

Ce simțesc eu pentru tine,

Timpul și nemărginirea

Dânsa le-ar cuprinde-n sine...

Să pot întinde mâna s-o pun

pe fruntea ta

Încetul la o parte șuvițele le-aș da,

Senină să rămâie, curată ca un crin,

Icoană de iubire la care să mă-nchin.

Dar tu ca un luceafăr departe

strălucești

Abea câte o clipă în cale-mi te ivești,

Apoi dispari; – și-n urmă rămâi

în gândul meu

Vedenie iubită la care mă-nchin eu.

Și-n oara cea de pace, de sfântă

liniștire,

Ființă mult iubită, ce-n lume

te-ntâlnesc

Decât oricând atuncea mai mult eu te

slăvesc...

La tine se îndreaptă cu drag

a mea gândire.

Și a cerurilor taină adâncă și divină,

Ce-n mintea-mi mărginită îmi pare

c-o cuprind -

Ca s-o-nțeleg mai bine eu ochii

mi-i închid -

Și-atunci văd că de tine e inima

mea plină

Și ura și iubirea

Și ura și iubirea acuma de la tine

Făr' de însemnătate vieții mele-ar fi,

Iubirea ți-am plătit-o cu lacrimi și suspine

Și ura-ți neîmpăcată cu ce-aș mai răsplăti.

Dar tu de vrei ca-n urmă-ți eu tot să mai plâng încă

Și vecinic sfâșiată să vezi inima mea,

De-un chin fără de margini, de o durere-adâncă

Cu glas făr' de mânie să-mi spui că mă-i uita.

Să pot întinde mâna...

Să pot întinde mâna s-o pun pe fruntea ta

Încetul la o parte șuvițele le-aș da,

Senină să rămâie, curată ca un crin,

Icoană de iubire la care să mă-nchin.

Dar tu ca un luceafăr departe strălucești,

Abia câte o clipă în cale-mi te ivești,

Apoi dispari; și-n urmă rămâi în gândul meu

Vedenie iubită la care mă-nchin eu.

Am plecat...

Am plecat făr' de căință

Și m-am dus fără de dor,

Ca să uit a ta ființă,

Ca să uit al tău amor.

Și plecând m-am dus în lume

Numa-n voia întâmplării,

Nici cu gând de zile bune,

Nici cu jalea-nstrăinării.

De-am mers mult pe-acea cărare

Nu mai știu de-atâta chin

Căci cu dor și disperare

Îndărăt la tine vin.

Și cum s-a stins...

Și cum s-a stins fără de veste

Amorul cel nemărginit

De-ți pare că e o poveste

Ce alții ți-ar fi povestit.

Și cum mereu în cale lungă

Trec norii peste mări și țări,

Astfel simțirile s-alungă

Și moare dragostea de ieri.

Și vecinic altă e simțirea

În sân de oameni muritori,

Schimbată e întreagă firea

Din ceas în ceas până ce mori.

Iată de ce gândind la tine

Nu plâng c-amorul tău s-a stins,

Căci astăzi, știu atât de bine

Că dorul care te-a cuprins,

Se va sfârși, fără de urmă,

S-a stinge ca și cel dintâi,

Iar moartea patimile curmă

Și-o biată pulbere rămâi.

Raze de lună

16 iunie 1889

"Ce n-ar da un mort în groapă pentr-un răsărit de lună!"

Ai zis tu, și eu atuncea, când pe-a dorului aripe

Duși de-al iubirei farmec, – privind cerul împreună –

Noi visam eternitate în durata unei clipe.

"Ce n-ar da un mort din groapă pentru-o jerbie de rază"

Ce din lună se coboară și pământul îl atinge;

Să mai simtă încă-o dată fruntea că i-o luminează

Și că-n pieptul său viața cu căldură să răsfrânge!

Sigur, noi credeam că dânsul ar schimba cu bucurie

A sa liniște eternă, pacea lui nestrămutată

Pentr-o rază de la lună, pentr-o dulce nebunie,

Pentr-o clipă de iubire din viața de-altă-dată.

Însă clipa de iubire zboară, zboară făr-de urmă

Și în locul ei amarul și pustiul ne rămâne;

Ah! și ca să porți povara unui chin ce nu se curmă

Tu cu moartea ta în suflet te târăști de azi pe mâne;

.....................................................

Dac-ar da un mort din groapă pentr-un răsărit de lună

A sa liniște eternă, eu aș da de voie bună

Toate razele de lună, toate razele din soare

Să te pot uita pe tine, să simt sufletul că-mi moare.

Drag mi-ai fost...

Drag mi-ai fost, mi-ai fost odată,

Dar ce-a fost n-a fost să mai fie,

Am văzut c-această lume

Făr-de tine nu-i pustie.

Și luceafărul pe ceruri

Place mult cum strălucește,

Dar apune și dispare

Soarele când se ivește.

El cu discul său cel falnic

Te deșteaptă la viață

Și te face să uiți iute

Steaua cea de dimineață.

Tu luceafăr mi-ai fost mie

Ce în zori de ziuă luce,

Și-ai apus, - acum la soare

Eu privesc cu mult mai dulce.

Lumea mare...

Lumea mare și pustie înaintea mea se-ntinde,

Nici cu ochii, nici cu mintea nu încerc a o cuprinde;

Și-n ist haos fără margini, fără de-nceput și rost

Mi-ai dat tu, ființă dragă, sufletului adăpost.

Și de-aceea, mult iubite, când la tine mă gândesc,

Ca și lumii, eu iubirii, margini nu pot să-i găsesc.

De-ai ști...

De-ai ști, iubite, cât de mult

Mi-i dor ca glasul tău s-ascult,

Ai veni pe-aripi de vânt

Și mi-ai spune un cuvânt.

Vorba fie rea sau bună,

Am vorbi-o împreună,

M-ai vedea, eu te-aș privi,

Vorbele s-ar înmulți.

Tu mi-ai spune una mie,

Eu ți-aș spune multe ție

Făr-de rost și chibzuire,

Însă toate de iubire.

Vino dar pe-aripi de vânt,

Vin de-mi spune un cuvânt,

Că mi-i dor atât de mult

Glasul tău să-l mai ascult.

Ah! Du-te...

Ah. du-te, tu suspinul meu,

Departe să te duci mereu;

Și de-a mea jale nimănui

Pe unde-i trece să nu spui.

Pe lume să nu te oprești,

În vânt să nu te risipești;

Te du-n întinsul nesfârșit

De dorul meu călăuzit

Și acolo rămâi pierdut

În lume de nimeni știut.

Sunt lăcrimioarele-nflorite...

Sunt lăcrimioarele-nflorite

Și când duios mă uit la ele

La tine mă gândesc, iubite,

Și-mi amintesc vremile-acele

Când înflorite lăcrimioare

Cu drag îmi trimeteai tu mie,

Și când era în orice floare

Un semn de-amor, de bucurie.

Ah! florile atunce date

N-a mai rămas nimic din ele –

În vânt sunt toate spulberate,

Simțirea ta, vremile-acele!

În dorul meu

În dorul meu de răzbunare

Să am un braț de fier

Eu aș sdrobi far' de-ndurare

Ca trăsnetul din cer.

Tot ce în astă lume mică

Măreț mi s-a părut

Și-n astă viață de nimică

Etern eu am crezut.

Și-atuncia când tu o ruină

Vei fi în fața mea,

Eu nici măcar a ta țărână

Nu voi putea ierta.

Lângă leagăn

Domnișoarei Eliza Candiano

Și pe fruntea ta voi pune o cunună de mirt albă,

Iar la gât îti voi lega cu-o bogată mândră salbă,

Pe-al tău braț rotund și neted ca petala cea de crin

Înșira-voi mărgean roșu și brățare de rubin.

Rochie albă ca spuma și ca norul de ușoară

Îți voi atârna de umeri și ca îngerii ce zboară

Vei zbura și tu în lume, - iar în loc de maica ta -

Fericirea și iubirea sufletul ți-or legăna.

Uitarea

Ai sosit, dulce uitare,

Din cumplitul meu necaz

Și din dragostea cea mare

Nici o urmă n-a rămas.

Și-n aceste ceasuri line,

Eu cu suflet liniștit

Cugetându-mă la tine

Mă întreb de te-am iubit.

Fugi

"Fugi", îți zic, căci a mea minte

Prevestește numai rău;

"Nu te du", șopteste-n taină

Sufletul și dorul meu.

Tu cunoști câtă iubire

Pentru tine eu păstrez,

Și-apoi cu cuvinte rele

Cum mereu te depărtez;

Și nu știi cui a te-ncrede

Vorbelor ce ți-am rostit,

Sau iubirii făr' de margini

Ce tu-n ochii-mi ai cetit.

Vai! Și eu nedumerită

Mă muncesc cu mult mai mult

Căci nu știu ce-a fi mai bine :

Mintea, inima s-ascult?

Lacrime și lacrime

Încetează de-a mai plânge

Inimă făr' de noroc

Căci prin lacrime de sânge

Nu s-alină, nu se stinge

Al durerii mele foc.

Foc ce arde în tăcere

Și-i ascuns în pieptul meu,

Unde jalnica durere

Picurând amara fiere

Așezat-a jugul greu.

Ah! și-ți adă tu aminte

C-acest chin de foc nestins

Prin duioase jurăminte

Tot o lacrimă fierbinte

De iubire, l-a aprins.

Când îmi plec

Când îmi plec fruntea pe mână

Fuge gândul meu pribeag

Și mă cred că-ți sunt stăpână

Ție, vecinic mie drag.

Și mai cred, ca altădată,

Că tu mie te închini,

Și cu inima-ntristată

Greu, de dorul meu suspini.

Atunci câte sunt în lună,

Câte-n stele și povești

Trec prin mintea mea nebună

Socotind că mă iubești.

Dar tresar... și de pe mână

Ridicând fruntea încet,

Eu din visu-mi de stăpână

Tristă roabă mă deștept.

În cenușă

În cenușă stă ascunsă

Foarte-adese o scânteie

Și-o iubire nepătrunsă

Într-un suflet de femeie.

Și de patimă e arsă

Inima ce ți-am dat ție,

Dar iubirea-n ea neștearsă

A rămas pentru vecie.

Frumoasă, sfântă poezie

Frumoasă, sfântă poezie,

Ce-ai fost unicu-mi Dumnezeu

Pe dulcea ta zădărnicie

Cât preț a pus sufletul meu.

Cât îmi părea că sunt de mare

Că idol eu mi te-am ales,

Cu ce avânt și adorare

Prinos adusu-ți-am ades.

Adânca mea cucernicie

De mitul tău când s-a legat,

Pe dulcea ta zădărnicie,

Sufletu-mi jertfă ți l-a dat.

Nu plânge...

Nu plânge că te dau uitării,

Și nici nu plânge că te las...

Sosit-a ceasu-nstrăinării

Și ceasul bunului rămas.

Se rupe-un lanț plin de tărie

Ca firul cel mai subțirel;

Când soarta vrea așa să fie,

Zadarnic vrei să faci altfel.

Și nu mai e nimic în stare

Să-ntoarcă vremile-napoi

Și-acea iubire-atât de mare

Ce-a fost odată între noi.

Rămâi tu, dar rămâi cu bine,

Rămâi cu suflet liniștit...

Un dor se duce și-altul vine

Și vei uita că te-am iubit.

Lac oglindă

ozemiti, Iozemiti, vale tainică și dulce,

Pe-al tău sîn ca de mătase nemișcat și pacinic luce

Lac-oglindă cu-a sa față netedă ca un cristal,

Vecinie limpezi a lui ape, vecinie făr' de nici un val.

Călătorii spun, că lacu-i o minune nestimată,

Resfrângând și stânci și arbori în oglinda sa curată,

Fără ca de când e lumea cine-va să-i fi zărit

Apa tulbure vre-odată și-al său luciu încrețit.

Lac-oglindă 'n nepăsare și 'n eternă liniștire!

Cred, că tu ai văzut multe și-ai rămas în neclintire,

Dar o clipă de-ai răstrânge starea sufletului meu,

Te vei tulbura îndată și-ai fi tulbure mereu.

Mater dolorosa

În negru este îmbrăcată,

Cu văl de crep pân' la pămînt,

Și tristă și 'ngenunchiată

Pe marginea unui mormînt.

Tu, cărui un popor se 'nchină

Și sta 'naintea ta plecat,

O mult slăvită mea Regină,

Naintea cui ai genunchiat?

Tu, care din a Ta 'nălțime

Supui o lume c'un cuvînt...

Durerea morții cu cruzime

Plecat-a fruntea-Ți la pâmînt.

Și 'n locul mantiei regale

Ți-a pus un negru văl de doliu,

Și-asupra bucuriei Tale

Un alb și trist, etern lințoliu.

Și făr' de nici o măngăiere,

În durerosul tău avînt,

Tu pari un înger de veghere

Pe lespedea unui mormînt.

Table of Contents

Drag mi-ai fost...

Pe-al meu gând...

Aubade

De ce-ți mai numeri anii...

Ca astăzi...

Șterge-ți lacrima...

Lui X

Și dacă-un dor...

Nu ești tu...

Albăstrelele

Glasul durerei

Pasăre cu pene albastre

Dialog liric

Și ura și iubirea

Să pot întinde mâna...

Am plecat...

Și cum s-a stins...

Raze de lună

Drag mi-ai fost...

Lumea mare...

De-ai ști...

Ah! Du-te...

Sunt lăcrimioarele-nflorite...

În dorul meu

Lângă leagăn

Uitarea

Fugi

Lacrime și lacrime

Când îmi plec

În cenușă

Frumoasă, sfântă poezie

Nu plânge...

Lac oglindă

Mater dolorosa